Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
Jelentése
az OBH 5741/2003. sz. ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
Az eljárás megindulása
A panaszos a Nemzeti Színház tulajdonosi jogainak gyakorlása miatt fordult hozzám. Beadványában azt sérelmezte, hogy az 1840. évi XLIV. törvénycikk rendelkezéseivel ellentétesen nem az Országgyűlés, hanem a nemzeti kulturális örökség minisztere gyakorolja a Nemzeti Színház felett a felügyeletet. A panaszos szerint ez az állapot jogszabálysértő. A beadványtevő korábban választókerületének egyéni országgyűlési képviselőjétől, a nemzeti kulturális örökség miniszterétől, a Miniszterelnöki Hivatalt vezető minisztertől, „3 közjogi méltóságtól”, az Igazságügyi Minisztériumtól, a Magyar Szocialista Párt Országgyűlési Képviselőcsoportjának vezetőjétől, az Országgyűlés Kulturális Bizottságától, a Kormányzati Ellenőrzési Hivatal elnökétől „hiába kért – alapos tudományos vizsgálatra támaszkodó – törvényességi felülvizsgálatot”. A panasz alapján felmerült a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye sérelmének, illetve közvetlen veszélyének gyanúja, ezért az ügyben vizsgálatot rendeltem el. 
Vizsgálatom eredményes befejezése érdekében az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 18. § (3) bekezdése alapján kezdeményeztem, hogy az Igazságügyi Minisztérium vizsgálja meg a panaszt, és annak eredményéről – a rendelkezésre álló okiratok másolatának egyidejű megküldésével – tájékoztasson.

Érintett alkotmányos jog
A jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye (Alkotmány 2. § (1))

Tényállás és a vizsgálat megállapításai
A panaszos beadványában azt sérelmezte, hogy a Nemzeti Színház nem a pesti magyar szinházról szóló 1840. évi XLIV. törvénycikk előírásainak megfelelően működik. A törvénycikk szerint az Országgyűlés, tagjai közül küldöttséget választ, hogy a „színház igazgatásának a jövő országgyülésig mi módoni elrendezésére nézve a színház müvészeti előhaladásának megfelelőleg, ideiglen olly intézkedést tehessen, mellyet belátása szerint legczélszerübbnek fog találni; a legközelebbi országgyülésre mindazonáltal e tárgyra nézve kimerítő véleményt adni köteleztetik; úgyszinte … [a] színházzal együtt általveendő készületek felől a lelettárt, nem különben a szinház bevételei és kiadásai felől vezetendő, oklevelekkel támogatott számadásokat a legközelebbi országgyülésre bemutatni tartozik.” Ezzel szemben az új Nemzeti Színház felett a nemzeti kulturális örökség minisztere gyakorolja a felügyeleti jogokat. 

I.
Az Igazságügyi Minisztériumtól arra vártam választ, hogy mikor és milyen jogszabály helyezte hatályon kívül a pesti magyar szinházról szóló 1840. évi XLIV. törvénycikket, illetve ha ez nem történt meg, mi a törvény hatályos szövege. Kértem továbbá, hogy a panaszos – minisztériumba címzett – beadványának elintézéséről is tájékoztasson.
Az Igazságügyi Minisztérium arról tájékoztatott, hogy a panasszal érintett jogszabály nem szerepel a hatályos jogszabályok nyilvántartásában. Közölte továbbá, hogy „[t]ekintve azonban, hogy nem a mai viszonyainkat szabályozó törvényről, hanem történelmi idők – a XIX. század – jogszabályáról van szó, csak jogtörténeti kutatás állapíthatná meg, hogy a törvénynek a mai fogalmaink szerinti tételes hatályon kívül helyezésére valójában sor került-e. Az 1840. évi XLIV. törvény eredeti szövegének ismeretében azonban kétséget kizáró módon megállapítható, hogy a törvénynek nincs egyetlen olyan rendelkezése, amely a mai viszonyaink között alkalmazható lenne, vagy amelyet más törvény nem rendezett újra. Tartalmi értelemben tehát feltétlenül hatálytalannak tekintendő az említett törvény.”
A tájékoztatás tartalmazta azt is, hogy „a panaszos figyelmét is felhívt[á]k, mai jogalkotási szabályaink teljesítése nem kérhető számon a történelmi korok jogszabályain. Ha a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (a továbbiakban: Jat.) fogalomrendszerében gondolkodnánk, akkor azt is lehetne mondani, hogy az 1840. évi XLIV. törvény valójában soha nem is lépett hatályba, mert nem volt hatálybaléptető rendelkezése, így hatályon kívül helyezéséről sem lehet szó.”
Első tisztázandó kérdésnek azt tartotta a minisztérium, hogy a jogszabály hatályán mit kell érteni. E fogalom alatt egyrészt formai, másrészt tartalmi hatályosságot érthetünk. A formai hatályosság megállapítása viszonylag egyszerű: annak vizsgálata alapján dönthető el a formai hatályosság megléte, hogy a Jat. követelményei szerint megtörtént-e a jogszabály kihirdetése, bekövetkezett-e a hatálybalépés feltétele (valamely időpont bekövetkezte), és a jogszabályt más jogszabály nem helyezte-e hatályon kívül, vagy nem járt-e le a jogszabályban megállapított határidő.
A minisztérium szerint formai hatályosság csak azon jogszabályok esetében lehet a megítélés alapja, amelyek a Jat. megalkotása óta, illetőleg azt megelőzően – de a jogalkotás szempontjából cezúrának tekinthető 1945. évet követően – születtek az ezen időszakban irányadó jogalkotási szabályok alapján. Utalt az 1960 előtt kibocsátott jogszabályok rendezéséről szóló 1987. évi XII. törvényre is, amely az 1945 és 1960 közötti időszakban alkotott törvények és törvényerejű rendeletek deregulációját végezte el, és egyben felhatalmazást adott az igazságügy-miniszternek, hogy közzétegye a törvény 2. számú mellékletében felsorolt, 1945 előtt alkotott egyes törvények hatályos szövegét, az érdemet nem érintő szövegmódosítások elvégzésével. Jelezte, hogy e felsorolásban nem szerepel az 1840. évi XLIV. törvény.
A minisztérium álláspontja az volt, hogy tartalmi értelemben a jogszabály hatályossága az alapul vett, szabályozott életviszonyoknak való megfelelést jelenti. Az 1945 után kiadott jogszabályok esetében a formai hatályosságnak kell a meghatározónak lennie, ahogy azonban visszafelé tekintünk a régebbi múlt jogszabályaira, egyre inkább a tartalmi hatályosság szempontja válik meghatározóvá. Ezt fejezte ki az említett törvényi rendelkezés is az 1945 előtti egyes törvények hatályos szövegének közzétételéről. Ezek ugyanis olyan életviszonyokat szabályoztak, amelyek az 1980-as évek végének társadalmi-gazdasági változásai folytán, az új jogi szabályozások hiányában valós társadalmi szükségletet elégítettek ki.
A panaszost arról is tájékoztatta az Igazságügyi Minisztérium, hogy „a történelmi időkben alkotott jogszabályok hatályosságának kérdésében nemcsak a formális hatálybaléptetésnek, illetve hatályon kívül helyezésnek van jelentősége, hanem annak is, hogy az adott jogszabály összhangban van-e a szükségszerűen megváltozott életviszonyokkal. Ha ugyanis az adott jogszabály által szabályozott életviszonyok alapvetően megváltoztak, netán utóbb eltérő szabályozások születtek, akkor a formálisan hatályban lévő jogszabály hatályosságáról nem lehet beszélni. Hiába hatályos ugyanis formálisan a jogszabály, ha alkalmazhatatlan, mert azok az életviszonyok, amelyek szabályozására irányult, ma már nem, vagy másként léteznek.
Magyarországon a jogalkotás kezdeteit Szent István törvényeihez kötjük. E törvényeket sem helyezték soha hatályon kívül, de nyilvánvalóan senki sem gondolja, hogy például a lopást kézlevágással büntető törvény ma is hatályos lenne, különösen, hogy a mai Btk. másféle büntetéseket rendel alkalmazni. A régi jogok fogalma nem ismerte a mai fogalmaink szerinti hatály, illetve hatálybalépés fogalmát, hanem éppen azon elgondolás szerint működött, hogy az új törvény lerontja az azzal ellentétes régit (»lex posteriori derogat anteriori«).
A mai felfogásnak ezért tekintettel kell lennie a régi jogalkotás elveire, mert nem lehet visszamenőleg átírni a jogszokásokat. Ennek megfelelően a régi jogból ma is hatályos jognak az tekintendő, amelyet később más jogszabály nem „írt felül”, és egyébként összhangban áll a mai életviszonyokkal, vagyis a gyakorlatban is alkalmazható. E felfogásra tekintettel nincs szükség a történelmi időkben született törvények és más jogszabályok tételes hatályon kívül helyezésére.
Az 1840. évi XLIV. törvény döntő többségében a Nemzeti Színházzal kapcsolatos pénzügyi – gazdasági, finanszírozási – vonatkozású rendelkezéseket tartalmaz, amelyeket 1848-ig végrehajtottak. A törvény valójában nem is szabályokat tartalmazott, hanem a színház megalapításával kapcsolatos egyedi intézkedéseket állapított meg a pesti magyar színház megalapítására felajánlott összegről, annak felhasználásáról, egy »országos választmány« felállításáról, amely ellenőrzi a felajánlott összeg kezelését és a színház igazgatását, megemlítve a királyi helytartó tanács jogait is. Lényeges, hogy a választmány működése a következő Országgyűlésig szólt.”
A minisztérium megkeresésemre adott válasza tartalmazta továbbá, hogy „az elmúlt évtizedek során a színház a költségvetési intézményekre irányadó jogszabályok szerint működött, finanszírozása pedig a központi költségvetésen keresztül valósult meg. A Nemzeti Színház Rt. jogi helyzetét ma az állam tulajdonában lévő vállalkozói vagyon értékesítésről szóló 1995. évi XXXIX. törvény rendezi oly módon, hogy az Rt.-t a tartós, 100 %-os állami tulajdonú társasági részesedéssel működő társaságok közé sorolja be, és a tulajdonosi jogok gyakorlására a nemzeti kulturális örökség miniszterét jogosítja fel.”
Megjegyezte a minisztériumi válasz azt is, hogy az 1840. évi XLVI. törvény preambuluma szerint: a magyar színház »mint nemzeti tulajdon, országos pártolás alá vétetik«. Ez akkor – a minisztérium szerint – azt jelentette, hogy a Nemzeti Színház az Országgyűlés fennhatósága alatt álló intézmény. Akkor ugyanis nem volt felelős magyar kormány, a csak 1848-ban jött létre. A nemzeti tulajdon ma is fennáll, a Nemzeti Színház ma is »országos pártolás« alatt áll, csak éppen a mai törvényi előírások szerint történik a tulajdonjoggal való rendelkezés. Tartalmában tehát nem változott a helyzet, csak nem az Országgyűlés, hanem – az Országgyűlés 1995-ben alkotott törvényi szabályozás alapján – az egyik felelős miniszter »pártolása«, mai kifejezéssel tulajdonosi joggyakorlása alatt áll a Nemzeti Színház.
A minisztérium összességében úgy ítélte meg, hogy 1840. évi XLVI. törvény előírásait 1840 után végrehajtották, ezért nincs egyetlen olyan rendelkezése sem, amely ma alkalmazható lenne. A törvény  a rendeltetését betöltötte; a Nemzeti Színház jogállására, felügyeletére, vagyoni viszonyaira vonatkozó rendelkezések pedig megváltoztak. Erre tekintettel, bár 1840. évi XLVI. törvényt formálisan nem helyezték hatályon kívül, a minisztérium szerint az valójában nem tekinthető hatályosnak, ugyanúgy, mint ahogy az államalapítás óta alkotott törvények döntő többsége sem.
A minisztérium válaszában utalt arra is, hogy az Alkotmánybíróság a »régi jog« kérdését a jogállami Alkotmányt megelőző fél évszázad tekintetében tartotta érdemesnek vizsgálni. A 11/1992. (III. 5.) AB határozatban kimondta:
»A régi jog továbbra is hatályban maradt. Érvényességét tekintve nincs különbség az „Alkotmány előtti” és „utáni” jog között. Az elmúlt fél évszázad különböző rendszereinek legitimitása ebből a szempontból közömbös, illetve a jogszabály alkotmányossága tekintetében nem értelmezendő kategória. Keletkezési idejétől függetlenül minden hatályos jogszabálynak az új Alkotmánynak kell megfelelnie. Az alkotmányossági vizsgálatban sincs a jognak két rétege, és nincs kétféle mérce sem. A jogszabály keletkezési idejének annyiban lehet jelentősége, hogy régi jogszabályok a megújított Alkotmány hatálybalépésével válhattak alkotmányellenessé.«
A minisztérium kifejtette továbbá, hogy Az Alkotmánybíróság megközelítése elvileg az elmúlt fél évszázadon túli időszakra is kiterjeszthető, azonban ott más jelentős elvi akadályokba ütközünk. Elsősorban az okoz problémát, hogy ha nem húzunk meg valamely időhatárt, amelyen belül még érdemes vizsgálni a jogszabályok hatályosságának kérdését, akkor elkerülhetetlenül az államalapításig kell visszanyúlni és a mai jogalkotási és deregulációs követelményeknek megfelelően kellene rendezni a történelmi idők jogszabályait, az »elmulasztott« hatályon kívül helyezéseket magvalósítani. Ez – túl azon, hogy több éves jogtörténeti kutatást igényelne – valójában értelmetlen, jogi hatást érdemben ki nem váltó, emellett komolytalan és fölösleges, a közpénzek pazarlásával járó eljárás lenne.
Másrészt az idézett alkotmánybírósági álláspont alapján a régi korok jogszabályait is a ma hatályos Alkotmány alapján kellene megítélni, ami elvileg lehetséges, a gyakorlatban viszont értelmetlen, abszurd lenne.”
Az előzőek miatt az Igazságügyi Minisztérium határozott álláspontja az, „hogy az Alkotmány szerinti jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményét – figyelemmel a magyar alkotmányos rendszer jellegére is – nem sérti, nem sértheti egy 164 éve alkotott és még abban a korban végrehajtott törvény formális hatályon kívül helyezésének esetleges elmaradása.”
Az Igazságügyi Minisztérium „komolytalannak és a jogalkotás alkotmányjogi jelentőségéhez méltatlannak tartaná, ha a panaszos formális és laikus megközelítése alapján a XXI. században tételesen kellene rendelkezni pl. az Aranybulla vagy a Pragmatica Sanctio hatályon kívül helyezéséről.”
Az Igazságügyi Minisztérium – kérésem ellenére – nem küldte meg a rendelkezésre álló okiratok másolatát, ennek okát azonban nem jelezte.

II.
Az Igazságügyi Minisztérium válaszát csak részben fogadtam el. Megállapítottam, hogy a Nemzeti Színház Rt. jogi helyzetét ma az állam tulajdonában lévő vállalkozói vagyon értékesítésről szóló 1995. évi XXXIX. törvény rendezi oly módon, hogy az Rt.-t a tartós, 100 %-os állami tulajdonú társasági részesedéssel működő társaságok közé sorolja be, és a tulajdonosi jogok gyakorlására a nemzeti kulturális örökség miniszterét jogosítja fel. (Nem helytálló azonban a válasz azon állítása, miszerint „az Országgyűlés 1995-ben alkotott törvényi szabályozás alapján az egyik felelős miniszter »pártolása«, mai kifejezéssel tulajdonosi joggyakorlása alatt áll a Nemzeti Színház”, mert a törvény ezen rendelkezését a Magyar Köztársaság 2001. és 2002. évi költségvetéséről szóló 2000. évi CXXXIII. törvény 12. számú melléklete állapította meg.) Minderre tekintettel megállapítottam, hogy nem okoz alkotmányos joggal összefüggő visszásságot, ha a kizárólagos állami tulajdonban lévő Nemzeti Színház Rt.-vel kapcsolatban a tulajdonosi jogokat – az állam tulajdonában lévő vállalkozói vagyon értékesítésről szóló 1995. évi XXXIX. törvény rendelkezéseinek megfelelően – a nemzeti kulturális örökség minisztere gyakorolja.
Az Igazságügyi Minisztérium válasza azonban indokolttá tette számomra, hogy a konkrét ügyön túlmutatóan, általánosságban tekintsem át a jogszabályok hatályának és deregulációjának egyes, a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével összefüggő kérdéseit.
Az Igazságügyi Minisztériumtól kapott tájékoztatás szerint a panasszal érintett jogszabály nem szerepel a hatályos jogszabályok nyilvántartásában, azonban formálisan nem helyezték hatályon kívül. A válasz jogszabályok hatályával és annak megszűnésével kapcsolatos – előbbiekben ismertetett – érvrendszerét, nem fogadtam el. 
Álláspontom szerint – és ez az alkotmányjog-tudomány egyöntetű véleménye is – a jogforrás hatálya nem szűnik meg akkor, „ha a társadalmi körülmények megváltozása következtében az a tényállás, amelyet az adott norma szabályoz, bizonyos időpont után már nem fordulhat elő, azaz ha a jogszabály okafogyottá válik. Ezeknek a jogszabályoknak az elvi alkalmazhatósága fennáll, hatályuk csak kifejezett hatályon kívül helyezéssel szüntethető meg. Az erre vonatkozó eszköz a jogszabályok deregulációja, amely a jogrendszernek a feleslegessé vált jogszabályoktól való megtisztítását jelenti. … Elvileg nem kizárt a jogszabályrontó – a jogszabályoknak ellentmondó (derogáló) – szokásjog kialakulása, mivel jogszabályban való rögzítés hiányában tulajdonképpen a szokásjogi szabályként érvényesülhet a »lex posteriori« elve is, amennyiben a későbbi azonos, vagy magasabb szintű jogszabállyal ellentétes korábbi szabályokat nem alkalmazzák.. Ilyen esetben azonban a korábbi jogszabály formálisan nem veszíti el a hatályát, azaz a későbbi jogszabálynak a vele ellentétes korábbi jogszabályt hatályon kívül kell helyeznie. Ha ezt nem teszi meg, akkor sérül a jogbiztonság elve.”
Az előzőekre tekintettel az Igazságügyi Minisztérium válaszának azt a részét sem fogadtam el, amely arról szól, hogy a 1840. évi XLIV. törvény „eredeti szövegének ismeretében azonban kétséget kizáró módon megállapítható, hogy a törvénynek nincs egyetlen olyan rendelkezése, amely a mai viszonyaink között alkalmazható lenne, vagy amelyet más törvény nem rendezett újra. Tartalmi értelemben tehát feltétlenül hatálytalannak tekintendő az említett törvény.” Ezzel, bár a formális hatályon kívül helyezés szükségességét kívánja cáfolni, mégis a dereguláció mellett érvel. Úgy vélem, hogy ez elsősorban arra vezethető vissza, hogy nem tesz különbséget a hatályosság és a hatályosulás fogalma között. A hatályosság fogalma azonban – számomra – kizárólag formai értelemben vizsgálható. A Jat. e tekintetben igen egyértelműen fogalmaz akkor, amikor 13. §-a úgy rendelkezik, hogy „a jogszabály akkor veszti hatályát, ha más jogszabály hatályon kívül helyezi vagy ha a jogszabályban meghatározott határidő lejárt.”
Abban is egyetért az alkotmányjog-tudomány, hogy a szükségszerűen bekövetkező társadalmi-gazdasági változások következtében a jogrendszer hatékony működését nehezítő körülmények is kialakulhatnak. Az egyik ilyen körülmény a jogi túlszabályozás, ami rendkívül sokféle okra vezethető vissza, de mindenképp szerepet játszik benne az, hogy a jogrendszert indokolatlanul terhelik az elavult jogszabályok. A túlszabályozás csökkentése, az egységes, áttekinthető, egyértelmű és az elavult szabályoktól mentes jogrendszer megteremtése érdekében időről-időre jogtisztítást kell végrehajtani, vagyis – a jogszabályok folyamatos felülvizsgálatával – deregulálni kell azokat a jogszabályokat, amelyek formailag még hatályosak, de megnehezítik a hatályos joganyag áttekintését és – mint a panasszal érintett ügyben – a jogalkalmazás során is problémákat okozhatnak. Deregulálni kell azokat a jogszabályokat, amelyek a társadalmi-gazdasági viszonyok változása következtében elavultak, túlhaladott rendelkezéseket tartalmaznak, illetőleg időközben megszűnt jogintézményekről, szervezetekről, szervekről rendelkeznek. Ugyancsak deregulálni kell a jogszabályokat, ha az azokban meghatározott egyszeri feladatot vagy intézkedést már végrehajtották, illetve e feladat már megszűnt. A meghatározott időtartamra vonatkozó rendelkezéseket tartalmazó jogszabályokat akkor kell deregulálni, ha a rendelkezések az időtartam eltelte után időszerűtlenné váltak. Végül meg kell tisztítani a jogrendszert azoktól a jogszabályoktól, amelyek olyan kérdéseket szabályoznak, melyeket – csakúgy, mint a panasszal érintett ügyben – újraszabályoztak anélkül, hogy ezeket a jogszabályokat ténylegesen hatályon kívül helyezték volna, valamint amelyeknek a tartalma kiüresedett, és már semmilyen szabályozási funkciót nem töltenek be.
Ki kell térnem a „történelmi időkből” származó jogszabályok érvényességének és hatályának kérdésére is. Úgy vélem, hogy az Alkotmánybíróság – Igazságügyi Minisztérium válaszában idézett – 11/1992. (III. 5.) AB határozatából nem következik az, hogy a „régi jog” kérdését pusztán a jogállami Alkotmányt megelőző fél évszázad tekintetében tartotta érdemesnek vizsgálni. A jogbiztonság szempontjából sokkal fontosabb, hogy a jogfolytonosság elvére hivatkozva kimondta, hogy „keletkezési idejétől függetlenül minden hatályos jogszabálynak az új Alkotmánynak kell megfelelnie. Az alkotmányossági vizsgálatban sincs a jognak két rétege, és nincs kétféle mérce sem. A jogszabály keletkezési idejének annyiban lehet jelentősége, hogy régi jogszabályok a megújított Alkotmány hatálybalépésével válhattak alkotmányellenessé.” (Álláspontom szerint az Igazságügyi Minisztérium válaszának ellentmond például, hogy a kereskedelmi törvényről szóló 1875. évi XXXVII. törvény 291-298 §-ai a mai napig nem vitásan hatályban vannak, valamint, hogy számos, fél évszázadnál régebben hatálybalépett, azóta többször újraszabályozott tárgyú törvényeket csak a legutóbbi időkben helyezett a jogalkotó hatályon kívül.)
Az Igazságügyi Minisztérium álláspontja – miszerint az adott jogszabály hatályát alapvetően (a formális hatálybaléptetésnél, illetve hatályon kívül helyezésnél jelentősebben) befolyásolja, hogy az adott jogszabály összhangban van-e a szükségszerűen megváltozott életviszonyokkal – könnyen kiszámíthatatlanná tehetné a jogrendszert. A válaszból nem derül ki, hogy ki döntheti el, hogy egy norma összhangban van-e a megváltozott társadalmi-gazdasági életviszonyokkal, a döntés miként válik a jogalkalmazók és a jogalanyok számára megismerhetővé,. Úgy gondlom, hogy erre – a jogszabály módosításával vagy deregulációjával – kizárólag a jogalkotónak van lehetősége. (Az igazságügyminiszter feladat- és hatásköréről szóló 157/1998. (IX. 30.) Korm. rendelet 1. § (5) bekezdése értelmében az igazságügyminiszter hangolja össze a jogszabályok hatályosságának és időszerűségének folyamatos felülvizsgálatát, és ennek alapján a jogszabályok deregulálását. Felelős a deregulációs szempontok kidolgozásáért és érvényesítéséért, valamint a szükséges jogszabály-módosítások és hatályon kívül helyezések rendszeres elvégzéséért.)
Az előzőekre figyelemmel megállapítottam, hogy a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével összefüggő visszásság közvetlen veszélyét okozza, ha a szükséges deregulációra (a jogrendszer megtisztítása a feleslegessé vált jogszabályoktól) indokolatlanul késedelmesen, vagy egyáltalán nem kerül sor.
Végül meg kívánom jegyezni, hogy a megkeresésemre adott válasz tárgyi tévedésektől sem volt mentes. Így például a Pragmatica Sanctio hatályon kívül helyezésének szükségességét kétségbe vonó utalás minden jogi alapot nélkülöz: azt ugyanis már a IV. Károly Ő Felsége uralkodói jogainak és a Habsburg Ház trónörökösödésének megszüntetéséről szóló 1921. évi XLVII. törvénycikk 2. §-a 1921. november 6. napján tételesen hatályon kívül helyezte. Úgy gondolom, hogy ez – vagyis, hogy az Igazságügyi Minisztérium már formálisan hatályon kívül helyezett jogszabályra nem ilyenként hivatkozik – alátámasztja azon álláspontomat, miszerint a dereguláció egyáltalán nem minősíthető „komolytalan és a jogalkotás alkotmányjogi jelentőségéhez méltatlan, értelmetlen, jogi hatást érdemben ki nem váltó, emellett komolytalan és fölösleges, a közpénzek pazarlásával járó eljárás”-nak.

Kezdeményezés
A vizsgálatom eredményeként megállapított jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével összefüggő visszásság közvetlen veszélye miatt az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem az igazságügyminiszternél, hogy a Jat., valamint az igazságügyminiszter feladat- és hatásköréről szóló 157/1998. (IX. 30.) Korm. rendelet rendelkezéseire figyelemmel, a jogszabályok hatályosulásának vizsgálatával, valamint deregulációjával kapcsolatos feladatait kiemelten kezelje.

Budapest, 2004. december 10.

Takács Albert sk