Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 4599/2003. sz. ügyben

Előadó: dr. Nagy Réka
A vizsgálat megindulása

Panaszos 2003. szeptemberében az Országgyűlési Biztosok Hivatalához érkezett beadványában a gépjárművek kötelező felelősségbiztosításával kapcsolatos jogi szabályozást sérelmezte. A vizsgálatot a tulajdonhoz fűződő jog (Alk. 13.§) sérelmének gyanúja miatt indítottam. A vizsgálat során megkerestem a Magyar Biztosítók Szövetségét (MABISZ), a Pénzügyminisztériumot, valamint a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletét.

Megállapított tényállás

Beadványában a panaszos a következőket foglalta össze. A panaszos újonnan vásárolt gépjárműjével éppen Tiszaújvárosból tartott Budapest felé, amikor a közlekedési dugóban haladva az ellentétes irányban éppen elhaladó teherautóról lepattanó kavics szélvédőjét betörte.  Tekintettel a forgalomra, valamint a záróvonalra a panaszos nem tudott a tehergépjármű után menni,  a tehergépjármű vezetője pedig nem vette észre a balesetet. Így a kötelező gépjármű felelősségbiztosítás terhére nem lehetett a kárt megtéríttetni. Panaszos véleménye szerint vannak olyan közlekedési helyzetek, amikor a KRESZ megszegése nélkül lehetetlen kideríteni a kárt okozó gépjármű adatait, továbbá a szolgáltatás-ellenszolgáltatás „nincs kapcsolatban egymással” hiszen olyan szolgáltatásért fizet havi rendszerességgel, amiért nem jár ellenszolgáltatás.

A jogszabályi háttér

A Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. tv.
13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.

A polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. tv. 
201. § (1) A szerződéssel kikötött szolgáltatásért - ha a szerződésből vagy a körülményekből kifejezetten más nem következik - ellenszolgáltatás jár.
A felelősségbiztosítás
559. § (1) Felelősségbiztosítási szerződés alapján a biztosított követelheti, hogy a biztosító a szerződésben megállapított mértékben mentesítse őt olyan kár megtérítése alól, amelyért jogszabály szerint felelős.
(2) A biztosító a megállapított kártérítési összeget csak a károsultnak fizetheti; a károsult azonban igényét közvetlenül a biztosító ellen nem érvényesítheti. A biztosított csak annyiban követelheti, hogy a biztosító az ő kezéhez fizessen, amennyiben a károsult követelését ő egyenlítette ki.
(3) A biztosítót a károsulttal szemben a biztosított szándékos vagy súlyosan gondatlan magatartása sem mentesíti. A szándékos károkozás, továbbá a súlyos gondatlanságnak a szerződésben megállapított eseteiben azonban követelheti a biztosítottól a kifizetett biztosítási összeg megtérítését, kivéve, ha a biztosított bizonyítja, hogy a károkozó magatartás nem volt jogellenes.
(4) A biztosított és a károsult egyezsége a biztosítóval szemben csak akkor hatályos, ha azt a biztosító tudomásul vette, a biztosított bírósági marasztalása pedig csak akkor, ha a biztosító a perben részt vett, a biztosított képviseletéről gondoskodott, vagy ezekről lemondott.

A gépjármű üzembentartójának kötelező felelősségbiztosításáról szóló 171/2000 ( X.13.) Korm. rendelet
1. § E rendelet alkalmazásában
b) üzembentartó: a gépjármű tulajdonosa, vagy a telephely szerinti ország hatóságai által kibocsátott okiratba bejegyzett üzembentartója;
d) biztosított: a gépjármű üzembentartója és vezetője;
e) biztosító: engedély alapján gépjármű-felelősségbiztosítási tevékenységet végző biztosító, amely tagja a Nemzeti Irodának és a Kártalanítási Számlához az e rendeletben foglaltak szerinti hozzájárulást teljesíti;
g) Kártalanítási Számla (garanciaalap): a kötelező gépjármű-felelősségbiztosítást művelő biztosítók által létrehozott és folyamatosan finanszírozott pénzalap, amelynek célja a szerződéskötési kötelezettség ellenére kötelező felelősségbiztosítással nem rendelkező üzembentartók, valamint - az e rendeletben foglalt általános feltételek szerint, a 10. §-ban szereplő korlátozásokkal - az ismeretlen üzembentartók által okozott károk megtérítése. A Kártalanítási Számlát a Magyar Biztosítók Szövetsége (MABISZ) kezeli;
2. § (1) Minden magyarországi telephelyű gépjármű üzembentartója köteles az 1. § e) pontja szerinti biztosítóval a gépjármű üzemeltetése során okozott károk fedezetére - a (2) bekezdésben meghatározott összeghatárig - felelősségbiztosítási szerződést kötni, és a szerződést folyamatos díjfizetéssel hatályban tartani. Gépjármű a Magyar Köztársaság területén kizárólag ezen feltételek fennállása esetén üzemeltethető.
9. § (2) A károsult a biztosítási szerződéssel nem rendelkező üzembentartó gépjárműve által vagy az ismeretlen gépjárművel a Magyar Köztársaság területén okozott kárának megtérítése iránti igényét - az e rendeletben foglaltak alapján - a Kártalanítási Számla kezelőjével szemben is érvényesítheti.
10. § (3) A Kártalanítási Számla kezelőjének kártalanítási kötelezettsége nem terjed ki az ismeretlen üzembentartó által a gépjárműben, az útban, az út tartozékát képező közlekedési műtárgyakban, az elektromos és a hírközlési berendezésekben és egyéb közművekben, ezek tartozékaiban, valamint a reklámhordozó eszközökben okozott károkra.

A vizsgálat megállapításai

A gépjárművek után fizetendő felelősségbiztosítás tulajdonjoghoz tapadó jogintézmény. A felelősségbiztosítás polgári jogi kategória, amelynek a biztosítások többségéhez képest az a specialitása, hogy a biztosított károkozásához kapcsolódik, tehát nem a biztosított vagyonában keletkezett kár, hanem az általa okozott kár megtérítésére irányul. A biztosítási szerződések többségére vonatkozó szabályok között szerződéskötési kötelezettségre vonatkozó rendelkezést nem találunk, ezzel ellentétes jogi megoldás érvényesül azonban egyes felelősségbiztosításoknál. Ezen eltérő szabályozás mögött a következő megfontolás húzódik. A felelősségbiztosítás jelentősége a kárkötelem szempontjából az, hogy a felelősségbiztosítási jogviszony következtében a kárkötelem kötelezetti oldala úgy erősödjön meg, hogy az eredeti kötelmi helyzet fenntartása mellett, alanyváltozás nélkül lehetővé váljon az eredeti kötelemben nem szereplő harmadik személy- a biztosító – kötelezett helyett történő teljesítése. A biztosító teljesítőképességének erősítését szolgálja a potenciális károkozók által teljesített díj-befizetés. A felelősségbiztosítás intézménye és a kapcsolódó szerződéskötési kötelezettség tehát a károsult érdekeit védi.

A kormányrendelet 9. § (2) bekezdése és 10. § (3) bekezdése rendezi a Kártalanítási Számla terhére rendezhető károk körét. A Kártalanítási Számla finanszírozásának egyik lényege, hogy az ismeretlen üzembentartó által okozott kárt az alapból megtérítsék. A vizsgálat során megkeresett szervek (PM, PSZÁF, MABISZ) egybehangzóan azon a véleményen voltak, hogy a 9. § (2) bekezdése a Kártalanítási Számlából történő kifizetések fő szabályát tartalmazza, míg a 10 § (3) bekezdése a kivételeket. Így ki van a zárva az ismeretlen gépjármű által okozott azon károk megtérítése, mely egy másik gépkocsiban keletkezett. A rendelet tehát a dologi károk térítését kizárja, míg a személyi sérülésből eredő károk érvényesíthetők. Ez „méltányolható” megoldás, hiszen ellenkező esetben a saját gépjárműben nem csak egy, jelen esetben a tehergépjárműről lehulló kavics által okozott kár, hanem minden, akár a gépjármű vezetője által saját gépjárművében véletlenül okozott kár is elszámolható lenne a Kártalanítási Számla terhére. A panaszban felvetett témával szinte teljesen egyező tényállással összefüggésben született a Legfelsőbb Bíróságnak is döntése (BH 1998. 431.), amelyben az alperes a MABISZ volt. A Legfelsőbb Bíróság kifejtette, hogy nem állapítható meg a MABISZ helytállási kötelezettsége abban az esetben, ha a károkozó gépjármű üzembentartója ismeretlen. Az üzembentartó fogalmát ugyanis maga a jogszabály határozza meg, méghozzá úgy, hogy a forgalmi engedélybe bejegyzett tulajdonost, vagy üzembentartót kell annak tekinteni. A kárt szenvedettnek kell bizonyítania, hogy kit kell üzembentartónak tekinteni. Az adott jogvita során szintén abból kellet kiindulni, hogy a kárt okozó gépjármű üzembentartója ismeretlen volt. E tényhez pedig a rendelet 10. § (3) bekezdése azt a következményt fűzi, hogy mentesíti a MABISZT a kár megtérítésének kötelezettsége alól. Ebből következően nincs jogi lehetőség arra, hogy a kárt szenvedett gépjármű vezetője kárát a MABISZ-ra áthárítsa.

Nyilvánvalóan a kárt szenvedett személynek kell viselni a kárt, ha a károkozó személy nem deríthető fel. Ha ezt el akarja kerülni, CASCO biztosítást köthet, amely másra át nem hárítható károkra nyújt fedezetet (köztük számos un. „vis maior” kárra is).

A fent leírtakra tekintettel nem okoz a tulajdonhoz fűződő alkotmányos joggal összefüggésben sérelmet az a jogi szabályozás, amely kizárja, hogy ismeretlen gépjármű által másik gépjárműben okozott kárt a kötelező gépjármű felelősségbiztosítás terhére nem rendezik.

A panaszos szolgáltatás-ellenszolgáltatás hiányával kapcsolatos felvetésére megállapítottam, hogy a szolgáltatás-ellenszolgáltatás követelményét gépjármű felelősségbiztosítás esetén nem a kárt okozó gépjármű tulajdonosa (üzembentartója) és a kárt szenvedő gépjármű tulajdonosa (vagy üzembentartója) között kell vizsgálni, hanem a kárt okozó (biztosított) és biztosítója között, de azon belül is csak a kockázati körbe bevont károkozások tekintetében.

A szolgáltatás ellenszolgáltatás arányosságáról a felelősségbiztosítás körében csak valamennyi biztosított veszélyközössége és nem az egyes biztosítottak szintjén beszélhetünk, hiszen vannak, akik egész életükben balesetmentesen vezetnek, ennek ellenére a díjat fizetik és vannak, akik a díjfizetés akár másnapján olyan mértékű kárt okoznak, hogy befizetett díjaik messze nem érik el a biztosító által kifizetett összeget. Vagyis a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyensúlya a biztosítás-statisztikai értelemben adott.

A beazonosíthatatlan üzembentartókra és a bizonyíthatatlan eredetű károkra éppen azért nem terjeszthető ki a felelősségbiztosítás, mert olyan mértékben megnövelné a visszaélések lehetőségét, hogy éppen ez borítaná fel ezen intézmény egyensúlyát.

Budapest, 2004. március 8.
Lenkovics Barnabás