Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 4260/2003. számú ügyben

Ügyintéző: dr. Borza Bea

Az eljárás megindulása
Panaszos azzal a kéréssel fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, hogy édesapja halálának körülményeivel kapcsolatban a biztos folytasson vizsgálatot, illetve a család által elszenvedett veszteség következményeinek orvoslásában nyújtson segítséget. Kérte továbbá, hogy az édesapa elvesztése miatt nemvagyoni kárigénye érvényesítésében is legyen a biztos segítségére.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16.§-nak (1) és 17.§ (1) bekezdése alapján a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való alkotmányos jog (Alkotmány 70/D.§ (1) és (2) bek.) - összefüggésben az élethez, emberi méltósághoz való alkotmányos joggal (Alkotmány 54.§ (1) bek.) - sérelmének gyanúja okán folytattam vizsgálatot.
Tekintettel arra, hogy a panasz alapján az ombudsman eljárására mód és lehetőség az egészségügyi szolgáltatók, így a mentőszolgálat és a kórházak szakembereinek kifogásolt eljárása tekintetében van, a teljes tény és adat közlés iránt megkerestem az Országos Baleseti és Sürgősségi Intézet főigazgató főorvosát, a karcagi Kátai Gábor Kórház főigazgató főorvosát, valamint az Országos Mentőszolgálat főigazgatóját. Az így rendelkezésre bocsátott dokumentumok, illetve állásfoglalások alapján a hatásköri elemzésre irányuló előzetes eljárás sikerrel járt.
Elsősorban azt vizsgáltuk, hogy az ellátási kötelezettség viszonya az ellátáshoz való jog tekintetében miként alakult, valamint a panaszossal, mint hozzátartozóval való kommunikáció (tájékoztatás, stb.) lehetővé tette-e a konfliktus elkerülését, mint a panasz alapjául okot adó körülményt. Vizsgáltuk továbbá a betegszállítás vitatott körülményeit.

Érintett alkotmányos jogok

A Magyar Köztársaság Alkotmánya
Élethez, emberi méltósághoz való jog
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
Egészséghez való jog
70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. (2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.

Jogszabályi háttér

Az egészségügyről szóló 1997. évi XLVII. Törvény
2. § (5) Az egészségügyi intézményrendszer szakmai ellátási szintekre tagolt felépítése és működése emberközpontú, az eltérő jellegű és súlyosságú megbetegedésben szenvedők egészségi állapota által meghatározott szükségletekhez igazodik, valamint tudományos tényekre alapozott és költséghatékony eljárásokon alapul.
6. § Minden betegnek joga van sürgős szükség esetén az életmentő, illetve a súlyos vagy maradandó egészségkárosodás megelőzését biztosító ellátáshoz, valamint fájdalmának csillapításához és szenvedéseinek csökkentéséhez.
7. § (1) Minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és az egyenlő bánásmód követelményének megfelelő egészségügyi ellátáshoz.
(2) Megfelelő az ellátás, ha az az adott egészségügyi szolgáltatásra vonatkozó szakmai és etikai szabályok, illetve irányelvek megtartásával történik.
(3) Folyamatosan hozzáférhető az ellátás, amennyiben az egészségügyi ellátórendszer működése napi 24 órán keresztül biztosítja annak igénybevehetőségét.
97. § (1) A betegszállítás célja, hogy az orvos rendelése alapján biztosítsa az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférést abban az esetben, ha az egészségügyi ellátás elérhetősége másként nem biztosítható, így különösen, ha a beteg
a) csak speciális testhelyzetben szállítható;
b) betegsége miatt szállítása közben felügyeletet igényel;
c) mozgásában korlátozott, járóképtelen, vagy egészségi állapota kizárja a szokványos közlekedési eszközök használatát;

A betegszállításról szóló 19/1998.(VI.) NM rendelet
5.§ (2) Fekvőbeteg-szállító kocsival az a beteg szállítható,
a) akinek szállítás közbeni megfigyelése nem szükséges, és
b) aki csak fekve, hordágyon szállítható, vagy
c) akinek mozgatása csak betegkísérő közreműködésével biztosított.
(3) Mentőkocsival az a beteg szállítható, akinek
a) szállítás közbeni mentőápolói szintű megfigyelése szükséges, és/vagy
b) szállítása közben mentőápoló által végezhető, a mentésről szóló 20/1998. (VI. 3.) NM rendelet (a továbbiakban: MR) mellékletének II/B.1. pontja szerinti felszerelések használatát igénylő beavatkozás szükségessége merülhet fel, vagy
c) tudata nem teljesen tiszta,
d) mozgatása, illetve szállítás alatti rögzítése szaktudást igényel.
7. § (1) A betegszállítást végző személy azonnal értesíti az OMSZ szolgálatvezetését, amennyiben a beteg állapotának szállítás közbeni rosszabbodása miatt mentés szükségességét vélelmezi. A segítség megérkezéséig köteles a tőle elvárható beavatkozásokat megtenni, majd a mentőegység vezetőjének utasításai szerint eljárni.

A mentésről szóló 20/1998. (VI.3.) NM rendelet
4.§ (2) Az OMSZ szolgálatvezetője a bejelentés alapján dönt
a) a mentés szükségességéről és ennek alapján - a rendelkezésre álló mentőkapacitás függvényében - a megfelelő szintű mentőegység(ek), illetve az adott típusú feladatra szakosodott ellátó szervezet riasztásáról,
I. sz. melléklet	B) Mentőjárművek
1. Mentőkocsi: mentőápolóval és mentőgépkocsi-vezetővel kivonuló, egészségügyi alapfelszereléssel, az OMSZ rádióhálózatában üzemelő rádióval/rádiótelefonnal, megkülönböztető jelzéssel, valamint legalább egy fekvőbeteg szállítására beépített hordágytartóval ellátott, megfelelő fertőtlenítőszerekkel, mosható, fertőtleníthető vagy cserélhető üléskárpittal felszerelt gépkocsi.
2. Esetkocsi: mentőtiszttel vagy mentőorvossal kivonuló, egészségügyi többletfelszereléssel ellátott mentőkocsi.
3. Rohamkocsi: oxyológus szakorvossal, vagy az I/A. 5. pontban rohamkocsira beosztható orvossal kivonuló, többletfelszereléssel ellátott esetkocsi.

A megállapított tényállás
A panaszos által részletesen feltárt eseménytörténet, valamint a fentebb említett és rendelkezésemre bocsátott dokumentumok alapján a következő tényállást állapítottam meg.
Panaszos édesapja az elmúlt év májusában munkavégzés közben balesetet szenvedett, mely során olyan súlyos fejsérülést szerzett, ami nem volt gyógyítható, noha valamennyi életmentő és támogató beavatkozást, kezelést az Országos Baleseti és Sürgősségi Intézet Intenzív Terápiás Osztályának szakemberei alkalmaztak. A 14 napos intenzív idegsebészeti terápiát követően a beteg állapotát stabilizálták majd – mivel a továbbiakban az idegsebészeti háttér jelenléte, illetve az intenzív betegellátás nem volt indokolt – a lakóhelye (Tiszafüred) szerint illetékes karcagi kórházba szállították, ahol hat nappal később elhunyt.
Beadványában panaszos – a számára rendelkezésre bocsátott információk alapján – beszámolt édesapja munkáltatóját terhelő mulasztásokról, a baleset helyszínén történt segítségnyújtás körülményeiről, illetve a munkáltató képviselőjének eljárásáról. Feltárta továbbá az Országos Baleseti és Sürgősségi Intézet Intenzív Osztályán végzett beavatkozások rövid sorrendjét, általa megismert hátterét, az ellátás szakszerűségét. Kifogásolta ugyanakkor, hogy mindezek után beteg hozzátartozóját nem kellő körültekintéssel szállíttatták a karcagi kórházba. Ennek körülményeként jegyzi, hogy késő este értesítették a beteg másnapi továbbszállításának tervéről, indokairól és annak időpontjáról.
A panaszolt események legneuralgikusabb eseménye a betegszállítás volt. Panaszos beszámolt arról, hogy az intenzív ellátás után orvos nélküli betegszállító kocsival érkezett a kómás állapotú beteg Karcagra, a Kátai Gábor Kórház Neurológiai Osztályára. A Baleseti Intézet szakembere panaszos felháborodott kérdésére elismerte, hogy „ilyen agysérültet valóban nem hagyományos mentővel (betegszállítóval, a szerk.) szoktak szállítani, hanem olyan rohammentővel, amelyben orvos és megfelelő műszerek vannak, ők nem is ilyen mentőt kértek, de a Mentő állomás ilyet küldött.”(idézet panaszos leveléből)
Kifogásként merült fel továbbá, hogy a beteg Budapestről való elszállítását csupán információként közölték a hozzátartozókkal elmulasztva a további kezelések helyéről illetve mikéntjéről történő előzetes döntés lehetőségét. A karcagi kórház főorvosa később teljes tájékoztatást adott a hozzátartozóknak a beteg állapotáról, lehetővé téve az egészségügyi dokumentációkba való betekintést. Közölte továbbá panaszossal, hogy a halál beálltát követően igazságügyi orvosszakértői boncolást tart indokoltnak.
A halál 2003. június 25-én beállt, azonban az eljáró orvosszakértő illetékességének megállapítása is még további nem várt időmúlást eredményezett, melyet panaszos akként értékelt, hogy az ügyben több volt a mulasztás, mint amely indokolt lett volna. Végül a Dabasi Rendőrkapitányság járt el a szakértői-kirendelés tekintetében.
Az ügyben érintett egészségügyi szolgáltatók vezetőit azzal a kérdéssel kerestem meg, hogy melyek voltak azok az objektív körülmények, amik a beteg ellátását és átszállítását a panaszoltak szerint indokolták. Egyben tájékoztattam a címzetteket, hogy figyelemmel az alapjogi vizsgálat kereteire, kizárólag az orvos-szakmai kérdéseken kívül eső körülmények jogi megítélésére korlátozódhat az országgyűlési biztos eljárása.
Mind a karcagi kórház vezetője, mint a Baleseti Intézet főigazgatója részletes, korrekt válaszukban (csatolt egészségügyi dokumentációval) egybehangzóan – és egymástól függetlenül – megerősítették, hogy panaszos édesapja a baleset következtében egyebek mellett olyan súlyos fejsérülést szenvedett, hogy noha „rossz kórjóslata ellenére, a kórházba szállítása után közvetlenül minden lehetséges és célszerű életmentő intézkedés megtörtént” (négy alkalommal CT vizsgálat, idegsebészeti beavatkozás, stb.), az agysérülés súlyossága következtében állapotjavulása nem volt várható.
Az OBSI főigazgatója részletes kórfeltáró beszámolójában kitért arra, hogy a beteg „évekkel korábban elszenvedett szívizominfarktusa után – számos más gyógyszer mellett – tartós véralvadásgátló kezelésre szorult. Balesetét tetőről leesve szenvedte el, és néhány más sérülés mellett kritikusan súlyos agyvérzést szenvedett, amelyet a véralvadásgátló kezelés jelentősen befolyásolt. Sérülésének súlyossága eleve lehetetlenné tette felgyógyulását.” Az életmentő beavatkozások után, az elszállítást megelőző néhány nappal már lélegeztetőgép nélkül lélegzett, láza enyhült, így az ellátást vezető és szervező szakemberek eljutottak ahhoz a stádiumhoz, melyben szükségtelenné vált az intenzív terápiás háttér és elegendő a lakóhely szerint illetékes kórház Neurológiai Osztályán rendelkezésre álló szakmai bázis. Erről, illetve a várható kórjóslatról, a beteg kilátásairól az OBSI munkatársai tájékoztatták a családtagokat.
A mentőszállítás körülményeiről az OBSI főigazgatója akként nyilatkozott, hogy tekintettel a beteg állapotára rohamkocsira nem, de ún. esetkocsira valóban szükség lett volna. Ennek rendelkezésre állásáról a tervezés idején a mentőszolgálat aznapi szolgálatvezető orvosa dönt. E döntésben számos, párhuzamos feladat ellátása is szerepet játszik. Így mérlegelés kérdése, hogy egy több megyén áthaladó szállítás esetén adott terület életmentő egység nélkül maradhat, ha szállítási feladatra orvossal kivonuló egységet köt le. A szállítás esetleges elodázása pedig a baleseti centrum kapacitását érintő, ugyancsak kardinális kérdés. Jelen estben a beteg szállítását megelőző állapota nem vetítette előre a szállítás közbeni vagy azt követő állapotromlás reális lehetőségét, ugyanakkor a fogadó kórházba való megérkezéskor mért lázkiugrás egyéb életfunkciókat is befolyásolhat, mely valóban vitathatóvá teszi a szállítást.
Az OBSI főigazgatója végül megjegyezte, hogy a beteg kórtörténetének ismeretében megállapítható volt, hogy jelentősebb javulásra semmilyen szakmailag megalapozható remény nem volt, s minderről a családtagokat részletesen, őszintén tájékoztatták. A hazai elégtelen intenzív terápiás kapacitás és mentés körülményei tekintetében pedig hozzátette, hogy a feltételek szűkössége számos hasonló helyzetet indukál, melyek során a szállítás feltételei ugyancsak elmaradnak az ideálistól.
A karcagi Kátai Gábor Kórház főigazgatója levelében megerősítette, hogy a több szakma által kezelt (ideggyógyászat, idegsebészet, intenzív), visszafordíthatatlan agysérülést szenvedett beteg szállításának kifogásolt körülményei nem voltak hatással az állapotváltozásra. Ennek alátámasztására csatolta a klinikai epikrízist, valamint a távozási lapot.
Az Országos Mentőszolgálat főigazgatója válaszában beszámolt arról, hogy a beteg szállítását 2003. június 4-én rendelte meg az OBSI Intenzív Terápiás Osztály. A szállítást 5-én vagy 6-án kérték elvégezni, egyúttal orvosi kíséretet is kértek. A szállítás egyéb részleteit a szolgálatvezető főorvos tisztázta. A megrendelő orvos kérte a mielőbbi szállítást, melyet 5-én csak orvos nélkül tudott teljesíteni a mentőszolgálat. Erről a megrendelő orvost tájékoztatták, aki e tényt elfogadta. A szállítást karcagi mentőegység teljesítette, segélykocsi szükségessége nem merült fel.

A vizsgálat megállapításai
Az elhunyt munkáltatóját érintő kifogások tekintetében – a hatásköri elemzés során, előzetes tájékoztató levélben – panaszost felhívtuk az országgyűlési biztos hatásköri korlátaira, egyben a magánmunkáltatóval szembeni esetleges igényérvényesítés lehetőségeire, a felelősség megállapításának mikéntjére, a bírói út igénybevételére. Az igazságügyi orvosszakértői boncolás késedelme kérdésében, valamint az egészségügyi szolgáltatók kifogásolt eljárásaival kapcsolatban ugyancsak felhívtuk az orvosszakmai kérdések elemzésének kizártságára.
I.
A panaszos által kifogásolt, – álláspontja szerint – az emberi méltóság megsértését jelentő körülmények a tényállásban rögzített adatok szerint értelmezésre szorulnak. Az Alkotmánybíróság számos határozatában kifejtette, és az egyenlő méltóság filozófiai aspektusát is mérlegelve megállapította, hogy „a személyek egyenlő méltóságának biztosítása (…) a méltósághoz való jog fogalmi eleme és egyik alapvető feladata. (Ne lehessen a különbözően értékes puszta életeket jogilag másként kezelni. Nincs az életre méltóbb és méltatlanabb.)” Az emberi méltósághoz való jog tehát, olyan alapvető emberi jog, amely semmilyen körülmények között nem korlátozható. A érvényesülés garanciális jogi hátterét pedig – az Alkotmány deklarációján túl (Alk. 54.§.) – az egyes törvények teremtik. Így az egészségügyről szóló 1997. évi CLVII. törvény (a továbbiakban: Eütv.) is kiemeli, hogy az egészségügyi ellátás során a beteg emberi méltóságát tiszteletben kell tartani. (Eütv. 10. § (1) bek.). Ebből következően az egészségügyi ellátás során mindenkinek törvényes joga, hogy tisztelettel és megbecsüléssel bánjanak vele, hogy valamennyi joga – a szükséges és indokolt törvényes kivételekkel – csorbítatlanul megmaradjon. A törvényi (jogos) korlátozás is csak annyiban, s olyan módon lehetséges, amennyiben a beteg egészségi állapota azt indokolja, és csak addig tarthat ameddig ugyancsak az orvos-szakmai megítélés azt rendelni engedi. (Eütv. 2.§. bek.) Így az egészségügyi ellátás a beteg állapotának megfelelően, az egyenlő bánásmód követelményei szerint, szigorú jogi és szakmai szabályok alapján történik, történhet. Mindehhez joga van a betegnek. (Eütv. 7.§ (1) bek.)
Ugyanakkor nem válhat parttalanná az emberi méltóság jogának számonkérése akkor, ha az ellátás, a beavatkozás jellege eleve túl mutat a jogi terminológián. Az egészségügyi ellátórendszerben tevékenykedő, a beavatkozást vagy egyéb ellátást végző orvos felelős azért, hogy a beteg az elvárható legnagyobb gondossággal nyújtott, a szakmai és az etikai szabályoknak, szakmai irányelveknek megfelelő ellátást kaphasson. A vizsgálati és terápiás módszerek megválasztása, az adekvát gyógymód megtalálása a beteg állapotától függően az orvostudomány állása szerint, a releváns szakmai irányelvek, módszertani útmutatók felhasználásával kizárólag a kezelőorvos joga, felelőssége és kompetenciája.
A sürgősségi betegellátás során gyakran nincs idő a „jogi út” követésére, kizárólag az orvos orvosszakmai és szaketikai képzettsége a beavatkozás alapja. A beteg tipikusan nem készül az ellátás igénybe vételére, ugyanakkor minden késedelem ronthatja az életesélyeit. Konkrét esetben valamennyi adekvát beavatkozást a szakemberek elvégezték, erről a hozzátartozókat a szükséges mértékben, – a rendelkezésre álló beszámolók tanúsága szerint – tájékoztatták. Ebből következően jelen esetben, sem a sürgősségi ellátás megkezdésekor, sem annak folyamán nem merült fel annak veszélye, hogy panaszos édesapjának jogai – így emberi méltósághoz való joga – a szükséges, és szakmailag indokolt mértéken túl csorbult volna.
II.
A betegszállítással, illetve az ún. őrzött szállítással kapcsolatban szükséges megjegyezni, hogy míg az előbbit kezdeményezheti az észlelő és elsődlegesen a beteget otthonában ellátó háziorvos, míg utóbbi rendszerint gyógyintézetek között – orvosi vagy mentőtiszti szintű készenléttel – jelent átszállítást. Mindkét estben alapelv azonban, hogy a betegszállítást vagy mentést az orvos rendelésének megfelelően kell teljesíteni. Számos alkalommal fordul elő azonban, hogy az orvos által kért egység az adott időpontban és területen nem áll rendelkezésre, mert másutt, vagy más feladatot lát el. Ilyenkor az OMSZ szolgálatvezetője jogosult arra, hogy az orvosi rendeléstől eltérjen, de – kizárólag – a rendelkezésre álló mentőkapacitás függvényében teheti ezt meg. Az OBSI vezetője fentebb idézett válaszában épp az itt elemzett mentőellátásra kitérve jegyezte meg, hogy a szolgálatvezető mérlegelésének kérdése, hogy egy több megyén áthaladó szállítás esetén adott terület ad absurdum életmentő egység nélkül maradhat, ha szállítási feladatra orvossal kivonuló egységet köt le.
Panaszos édesapjának a karcagi kórházba való átszállítása – a körülmények ismeretében – ugyancsak kockázatos, ám az intenzív osztályos ellátás tekintetében halaszthatatlan esemény volt. Figyelemmel a kezelő orvosok egybehangzó véleményére a beteg állapota belátható időn belül nem ígért változást, így maga az átszállítás ténye önmagában nem alapozott meg sem orvosszakmai, sem jogi kételyt.
A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tekintetében azonban megállapítható, hogy a kapacitások elégtelensége okán nem kellően megoldott az őrző szállítás zökkenőmentessé tétele. Noha e tényből önmagában alapjogi sérelem nem következik, – hiszen segélykocsi igénye a betegszállítás alatt nem merült fel –, az ellátás ilyetén körülménye olyan kockázati elem, mely a súlyos állapotban lévő betegek ellátása esetén kiküszöbölendő.
Az egészségügyi ellátórendszer reformjának újabb koncepciója szerint olyan ellátó centrumok létesítése a cél, melyek korszerű diagnosztikai és terápiás háttérrel teszik lehetővé nagyobb területek, régiók azonos szintű (lehető legmagasabb szintű…) modern betegellátását, a megelőzés és gyógyítás hatékonyságának zökkenőmentességét. Mindehhez azonban elengedhetetlen a mentés és betegszállítás jelen struktúrájának felülvizsgálata, a rendelkezésre álló eszközök, műszerek és gépkocsik korszerűsítése, a mentésben közreműködő szakemberek szakmai és társadalmi megbecsülése, a ráfordítható források számottevő bővítése.
Mindezekre figyelemmel jelen esetben panaszos édesapjának mentése, sürgősségi ellátása, más intézménybe szállítása a szakma szabályai szerint, a lehetőségek, illetve a kapacitás keretein belül történt, így összefüggésben az emberi méltósághoz való alkotmányos joggal, a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való alapjog tekintetében alkotmányos visszásság megállapítására nem került sor.
A helyzet jelentőségénél fogva, valamint a jövőre tekintettel felhívom azonban az egészségügyi, szociális és családügyi miniszter figyelmét arra, hogy az egészségügyi intézmények szolgáltatásainak zökkenőmentes igénybevételéhez elengedhetetlen az intenzív osztályos kapacitás bővítése, a mentőszolgálat feladatainak reális felmérése, a szolgálat körülményeinek, szakmai minimum feltételeinek fejlesztése, az eszköz- és járműpark korszerűsítése.

Budapest, 2004. május 11

Lenkovics Barnabás sk