OBH 4460/2002
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Fogarassy Edit
Az eljárás megindulása:
	A panaszos nő „a zaklatás fogalmának jogi rendezése végett” fordult Hivatalomhoz. Az országos rendőr-főkapitánynak címzett, és Hivatalomhoz is megküldött beadványában a panaszos előadta, hogy volt barátja egy éve folyamatosan zaklatja őt és jelenlegi barátját. Elmondása szerint „a zaklatás a szakításuk pillanatától folyamatos, figyeli minden lépését, követi és követteti, telefonon hívogatja a munkahelyén és otthon, akár éjjel is, minősíthetetlen SMS-ekkel bombázza, állandó menekülés az élete. Jelenlegi barátjának adatait kinyomozta, és szintén telefonon hívogatja, autóval üldözi, fenyegetőzik, közös ismerőseiket molesztálja.” A hatóságok tehetetlenek, egyáltalán nem tudnak fellépni a zaklatóval szemben, aki már teljességgel ellehetetleníti a panaszos mindennapi életét.
A panaszos az országos rendőr-főkapitánynak írt levelében azt is kifogásolta, hogy a IV. kerületi Rendőrkapitányság – bizonyíték hiányában – megszüntette az eljárást jelenlegi barátjának a bántalmazása ügyében, noha biztos benne, hogy volt barátja bízta meg az ismeretlen elkövetőt.
A panasz alapján alkotmányos joggal összefüggő visszásság gyanújára tekintettel vizsgálatot rendeltem el, és állásfoglalást kértem az igazságügy-minisztertől, valamint az országos rendőr-főkapitánytól.
Érintett alkotmányos jog:
•	Az emberi méltósághoz való jogból levezethető magánszférához való jog (Alkotmány 54. § /1/ bek.)

Az ügy jogszabályi háttere:
•	1972. évi V. törvény az ügyészségről
7. § (1) Az ügyész köteles biztosítani
b) hogy senkit törvényellenesen ne vonjanak büntetőjogi felelősségre, ne fosszanak meg személyi szabadságától; senkit törvénytelen jogfosztás, korlátozás vagy zaklatás ne érjen.
•	1993. évi XXXI. Törvény az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről:
8. cikk – magán- és családi élet tiszteletben tartásához való jog
1. Mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét, lakását és levelezését tiszteletben tartsák.
2. E jog gyakorlásába hatóság csak a törvényben meghatározott, olyan esetekben avatkozhat be, amikor az egy demokratikus társadalomban a nemzetbiztonság, a közbiztonság vagy az ország gazdasági jóléte érdekében, zavargás vagy bűncselekmény megelőzése, a közegészség vagy az erkölcsök védelme, avagy mások jogainak és szabadságainak védelme érdekében szükséges.
•	1999. évi LXIX. törvény a szabálysértésekről (Sztv.)
151. § (1) Aki
a) mást félelemkeltés céljából olyan bűncselekmény elkövetésével komolyan megfenyeget, amely a megfenyegetett személy vagy annak hozzátartozója élete, testi épsége vagy egészsége ellen irányul,
b) mást félelemkeltés céljából a megfenyegetett személyre vagy annak hozzátartozójára vonatkozó, a becsület csorbítására alkalmas tény nagy nyilvánosság elé tárásával komolyan megfenyeget,
elzárással vagy százötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható. (veszélyes fenyegetés)
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott szabálysértés elkövetőjével szemben kiutasításnak is helye van.
(3) Az (1) bekezdésben meghatározott szabálysértés miatt az eljárás a bíróság hatáskörébe tartozik.

A vizsgálat megállapításai:
I. A hatályos joganyagot áttekintve megállapítható, hogy a zaklatás fogalma szinte ismeretlen a magyar jogban, ezért elöljáróban szükségesnek tartom a fogalmi háttér tisztázását. 
A jogi relevanciával bíró zaklatásnak – közösségi/uniós források és egyes külföldi országokban érvényes jogi szabályozás alapján – három alapvető típusát különböztethetjük meg: 
1. az ún. (munkahelyi) szexuális zaklatás, amelynek leküzdésére az Európai Közösségek Bizottságának 1991. november 27-én kiadott, 92/131 (EGK) számú, a nők és a férfiak személyiségi jogainak munkahelyi védelméről szóló ajánlása gyakorlati kódexet nyújt (melléklet). A diszkriminációval és a (szexuális) zaklatással kapcsolatos legújabb rendelkezéseket pedig az Európai Parlament és a Tanács közös, 2002. szeptember 23-i irányelve (2002/73/EC) fogalmazza meg.
2. az ún. etnikai, faji alapú zaklatás, melyet az Európai Tanács 2000. június 29-én elfogadott, 2000/43/EC számú, a személyek közötti egyenlő, faji vagy etnikai származástól független bánásmód elvének alkalmazásáról szóló irányelve említ (2. cikk).
3. a kifejezetten személyes indítékú zaklatás, melynek - általában ismert és jellemzően (de nem kizárólagosan) férfi - elkövetője hosszabb idő óta, folyamatosan vagy visszatérően zaklatja áldozatát. Zaklató jellegű magatartásnak tekinthetőek: az ismétlődő, éjjel-nappali – akár névtelen – telefonhívások otthon és a munkahelyen; üzenetrögzítőn hagyott vagy e-mailen, SMS-ben küldött, gyakran sértő, szidalmazó ill. fenyegető üzenetek; az áldozat lakása, munkahelye stb. előtti gyakori jelenlét; az áldozat követése nyilvános helyekre. Mindez kiterjedhet az áldozat közeli hozzátartozóira, barátaira is. 
A zaklató magatartása az idő múlásával általában egyre fenyegetőbb, durvább lesz, ami az érintettek tulajdonának megrongálásáig ill. tettlegességig – súlyos esetekben erőszakig vagy akár gyilkosságig – fajulhat. Az évekig tartó zaklatásnak súlyos – mind pszichés, mind anyagi – következményei lehetnek az érintettekre nézve: félelem, szorongás, depresszió, kapcsolatok megszakadása, elszigetelődés; a munka- ill. lakóhely megváltoztatása. Előfordulhat az is, hogy végül a zaklató vagy önmaguk ellen fordulnak. 
A panaszos beadványa erre a típusú zaklatásra vonatkozik. 
II.	A zaklatás tehát nagyon is kézzelfogható probléma, amely az egész világon létezik; a különbség csak az, hogy milyen eszközökkel próbálják megoldani, ill. egyáltalán tesznek-e lépéseket a megoldására. 
Magyarországon a zaklatás kérdése szinte alig kap nyilvánosságot, noha az utóbbi időben is történt olyan eset, ami tragédiához vezetett. 
Az országos rendőr-főkapitány tájékoztatása szerint „a gyakorlati tapasztalatok azt mutatják, hogy a zaklató jellegű magatartások számos esetben súlyos, nemritkán életellenes bűncselekmény előzményeként merültek fel, melyekre a hatóságok nem tudtak kellő súllyal reagálni, és ez közrejátszhatott a súlyosabb eredmény bekövetkezésében. A zaklató jellegű magatartásformák időben történő kiszűrése, megakadályozása, az elkövető felelősségre vonása lehetővé tenné számos, súlyosabb cselekmény megelőzését, esetenként azt is, hogy a sértett maga vegyen a zaklatón elégtételt.”
A panaszolt esetben megállapítható, hogy a folyamatos zaklatás teljességgel ellehetetleníti a panaszos és barátja életét, szinte állandó félelemben élnek, nem tudva, hogy az ő életükben mikor történik tragédia. A rendőrség – a vonatkozó jogi szabályozás hiányában – gyakorlatilag tehetetlen, vagyis amíg nem történik súlyos bűncselekmény, nem tud hatékonyan fellépni az elkövetőkkel szemben. (Ami természetesen nem mentesíti a rendőröket bizonyos intézkedések megtételének kötelezettsége alól.) 
Az országos rendőr-főkapitány – észlelve a szabályozás hiányából fakadó problémákat – eddig két alkalommal – legutóbb 2003 márciusában – tett javaslatot a Belügyminisztérium felé annak érdekében, hogy a zaklatást megvalósító tényállások önállóan is büntetendővé váljanak. A rendőrség álláspontja szerint a zaklatás szabályozása szubszidiárius tényállásként, magánindítványra üldözendő bűncselekményként lenne indokolt. 
Az igazságügy-miniszter megkeresésemre arról tájékoztatott, hogy megkezdték a jogi környezet megvizsgálását, de - előzetes véleménye szerint - a zaklatás nem büntető jogalkotást érintő kérdés, ezért a szabálysértési jogszabályok előkészítéséért felelős Belügyminisztériumhoz fordultak egyeztetés céljából.
Az Alkotmánybíróság 56/1994. (XI. 10.) AB határozatában a következőket fejtette ki: „Az Alkotmánybíróság felfogásában az emberi méltósághoz való jog az ún. "általános személyiségi jog" egyik megfogalmazása, azaz a személyiségi jogok "anyajoga", amely a modern alkotmányokban, illetve alkotmánybírósági gyakorlatban "a személyiség szabad kibontakozásához való jog", "az önrendelkezés szabadságához való jog", "általános cselekvési szabadság", továbbá "a magánszférához való jog" elnevezésekkel szerepel [8/1990. (IV. 23.) AB határozat, ABH 1990, 42, 44]. A "magánszférához való jogot" az Alkotmány konkrét, szubjektív alapjogként nem nevezi meg, de a magánélet szabadságához való jog kétségkívül az egyén autonómiájának védelmére szolgáló olyan alapjog, amely az ember veleszületett méltóságából ered, amelynek tehát az általános személyiségi jog - az emberi méltósághoz való jog - szubszidiárius alapjoga. A magánszférához való jog, az önmegvalósítás joga, a személyiség szabad kibontakozása és az autonómia védelme megköveteli az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében írt szempontok érvényesülését, azaz azt, hogy az állam az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tartsa tiszteletben és védelmezze.” 
Az Európai Emberi Jogi Bíróság egy 1985. március 26-án kelt ítéletében megállapította, hogy az Európai Emberi Jogi Egyezménynek a magánélet tiszteletben tartásáról szóló 8. cikke – a belőle levezethető beavatkozás tilalmán túl – az egyének közötti viszonyok pozitív szabályozását is magában foglalhatja.
	Álláspontom szerint az államnak alkotmányos kötelessége olyan jogi feltételeket teremteni a polgárai számára, melyek között biztosított a magánszférához való jog érvényesülése és védelme. Az államnak nemcsak a hatóságoknak a magánszférába való illetéktelen beavatkozásával szemben kell védelmet nyújtania, hanem egymással szemben is meg kell védenie a polgárait. Nyilvánvaló, hogy a panaszos által leírt esetben az érintettek magánszférához való joga folyamatosan és súlyosan sérül. A hatóságok viszont nem tudnak megfelelő védelmet biztosítani a számukra, mert hiányoznak az ehhez szükséges jogi eszközök.
Mindezekre tekintettel vizsgálatom eredményeként megállapítom, hogy a zaklatásra vonatkozó jogi szabályozás hiánya visszásságot okoz az emberi méltósághoz való jogból levezethető magánszférához való joggal összefüggésben. Ennél fogva – az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 25. §-a alapján – javaslom az igazságügy- és a belügyminiszternek, hogy gondoskodjanak a vonatkozó jogi szabályozás kidolgozásáról.
III.	A panaszos az országos rendőr-főkapitánynak írt, 2002. október 9-i beadványában a IV. kerületi Rendőrkapitányság eljárását is sérelmezte. A megküldött iratok alapján megállapítottam, hogy 2002. március 6-án a panaszos barátját ismeretlen tettes megverte a panaszos lakásának a liftjében, ennek következtében a férfi 8 napon belül gyógyuló sérüléseket szenvedett. A IV. kerületi Rendőrkapitányságon indult nyomozás során tanúként hallgatták ki a sértettet, a panaszost, valamint az őt zaklató férfit is. A zaklató tagadta, hogy köze lett volna a panaszos barátjának a bántalmazásához, az ismeretlen elkövető azonosításához szükséges egyéb bizonyítékot pedig nem sikerült felkutatni, ezért a rendőrség 2002. május 13-án megszüntette a nyomozást. A határozat ellen a panaszos nyújtott be panaszt, amit a IV. és XV. kerületi Ügyészség elutasított.
A kapott tájékoztatás és a rendelkezésre álló iratok alapján a rendőrség eljárásával összefüggésben alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. Az ügyészség eljárásának a vizsgálatára pedig az Obtv. 29. § (2) f, pontja értelmében nincs hatásköröm. Az ügy ezen részének a vizsgálatát ennélfogva ombudsmani intézkedés nélkül lezárom.
Budapest, 2003. szeptember 3.
Takács Albert