OBH 3993/2002.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
									Előadó: dr. Kiss László

Az eljárás megindulása:
	A panaszos azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert a rendőrség lefoglalta magánszemélytől vásárolt gépkocsiját, mivel az bűncselekményből származott. A vásárlás előtt a gépkocsi adatait a rendőrségi nyilvántartásban ellenőriztette. A gépkocsi a körözési nyilvántartásban nem szerepelt, ezért kártérítési kérelemmel fordult a belügyminiszterhez. Beadványára több évig nem kapott érdemi választ.  A panasz alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. (Obtv.) 16. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendeltem el.
Érintett alkotmányos jog: 
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elve, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bek.) 
•	Kérelemhez, panaszhoz való jog (Alkotmány. 64. §)
Alkalmazott jogszabályok:
•	1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről
203. § (1) Az a szerződés, amellyel harmadik személy igényének kielégítési alapját részben vagy egészben elvonták, e harmadik személy irányában hatálytalan, ha a másik fél rosszhiszemű volt, vagy reá nézve a szerződésből ingyenes előny származott.
(2) Ha valaki a hozzátartozójával vagy a vele összefonódásban levő gazdálkodó szervezettel, továbbá ha a gazdálkodó szervezet a tagjával vagy vezető tisztségviselőjével, illetve annak hozzátartozójával köt ilyen szerződést, a rosszhiszeműséget, illetőleg az ingyenességet vélelmezni kell. Ugyancsak vélelmezni kell a rosszhiszeműséget és az ingyenességet az egymással közvetlen vagy közvetett összefonódásban nem álló, de azonos személy vagy gazdálkodó szervezet befolyása alatt működő gazdálkodó szervezetek egymás közti szerződéskötése esetén.
349. § (1) Államigazgatási jogkörben okozott kárért a felelősséget csak akkor lehet megállapítani, ha a kár rendes jogorvoslattal nem volt elhárítható, illetőleg a károsult a kár elhárítására alkalmas rendes jogorvoslati lehetőségeket igénybe vette.
•	1977. évi I. törvény a közérdekű bejelentésekről, javaslatokról és panaszokról
11. § (1) Az elintézésre hivatott szerv a vizsgálat befejezésekor a tett intézkedésről vagy annak mellőzéséről köteles a bejelentőt (javaslattevőt) írásban haladéktalanul értesíteni. Az állásfoglalás indokait is közölni kell.
A panasz megvizsgálása
17. § (1) A panasz olyan kérelem, amely egyéni jogsérelem vagy érdeksérelem megszüntetésére irányul és elintézése nem tartozik más, jogilag szabályozott - így különösen bírósági, államigazgatási, munkaügyi (szövetkezeti) döntőbizottsági - eljárásra.
19. § (1) A panaszt a lehető legrövidebb idő alatt, de legkésőbb a benyújtástól számított harminc napon belül el kell intézni.
(2) Az eljáró szerv vezetője az (1) bekezdés szerinti határidőt - indokolt esetben - egy ízben legfeljebb harminc nappal meghosszabbíthatja. Erről a panasztevőt értesíteni kell.
(3) A panasz elintézéséről a felettes szervet nem kell tájékoztatni.
Megállapított tényállás:
	A panasz és a beszerzett iratok alapján a következőket állapítottam meg:
	A panaszos 1997. július 22-én magánforgalomban vásárolt egy Renault Clio gépkocsit, miután a Győri Rendőrkapitányságon igazolták, hogy a gépkocsi nem áll körözés alatt. Az igazolás tartalmazta azt is, hogy a gépkocsi forgalmi engedélyének száma nem egyezik meg a nyilvántartásban lévő számmal, ennek ellenére a gépkocsi átírható az új tulajdonosok nevére, mert a járművel kapcsolatban bűncselekmény gyanúja nem merült fel.
	1997. november 25-én a Győri Rendőrkapitányság 4803/97.bü. számú határozatával - közokirat-hamisítás bűntettének alapos gyanúja miatt folytatott büntetőeljárás keretében - lefoglalta a gépkocsit, a határozat elleni panaszt az ügyészség elutasította. Az eljárás iratait 1998. január 6-án átadták a Dombóvári Rendőrkapitányságnak, ahol 22/1998.bü. számon folytattak nyomozást az ügyben. Megállapították, hogy a gépkocsit 1997. március 18-án lopták el Pécsett, ezért a lefoglalás megszüntetése után, 1998. február 25-én az eredeti tulajdonos részére kiadták. 
A panaszos 1998. március 30-án az országgyűlési biztoshoz fordult. Az országgyűlési biztos általános helyettesének megkeresésére a Dombóvári Rendőrkapitányság közölte, hogy a nyomozás még folyamatban van, ezért az általános helyettes a jogorvoslati lehetőség kimerítésének hiánya miatt a panaszt OBH 2363/1998. számú levelével elutasította.
	A panaszos 1998. április 10-én panaszbeadvánnyal fordult a belügyminiszterhez. Beadványában kérte, hogy peren kívüli egyezség útján térítsék meg részére azt a kárt, amelyet az államigazgatási jogkörben eljáró rendőri szerv okozott. Beadványát az ORFK Felügyeleti Főosztály Panaszok és Bejelentések Irodája kapta meg. Az irodavezető 1998. április 22-én, 225/1998. számú levelében arról értesítette a panaszost, hogy beadványát illetékességből az ORFK Gazdasági Főigazgatóság Jogi Osztály vezetőjéhez továbbították, a szükséges intézkedések megtétele végett. Ezt követően a panaszos semmilyen választ, értesítést nem kapott beadványa sorsáról.
	A panaszos a kárának megtérítése érdekében pert indított az eladó ellen, de pernyertessége ellenére kára nem térült meg, mert az alperes minden vagyonát elidegenítette és munkáltatója havonként csak 4-5 ezer forintot utaltat át letiltás címén.
	A panaszos az országgyűlési biztosok Győr-Moson-Sopron megyei látogatása idején, 2002. szeptember 25-én ismételten panasszal élt, melyben sérelmezte, hogy az ORFK a korábbi beadványára érdemben nem válaszolt.
	A panasz alapján az általános helyettes megkereste az országos rendőr-főkapitányt és kérte az ügy kivizsgálását. A főkapitány válaszában azt a tájékoztatást adta, hogy az ORFK Gazdasági Főigazgatóság Jogi Osztály vezetője 1998. április 27-én kiszignálta a beadványt az ügyintézőnek. Az ügyintéző az iratot 1999. december 10-én elintézetlenül, irattári tételszám és parancsnoki ellenjegyzés nélkül irattárba helyezte.
	Az országos rendőr-főkapitány megállapította, hogy a Jogi Osztály ügyintézője részéről mulasztás történt, de tekintettel arra, hogy a Jogi Osztály akkori vezetője 2001. márciusában elhalálozott, illetve az ügy előadójának szolgálati viszonya 2000. szeptember 30-án megszűnt, ezért a mulasztások miatt fegyelmi felelősségre vonásra már nem volt lehetőség. A főkapitány elrendelte a panaszbeadványban foglaltak teljesíthetőségének megvizsgálását, továbbá a Jogi Osztályon az elévülési időn belül keletkezett irattári anyagok tételes felülvizsgálatát.
	Az ORFK gazdasági főigazgatója 2003. január 14-én kelt levelében a panaszos kérelmét elutasította, tekintettel arra, hogy kártérítési igényét a bíróság jogerős ítélete a gépkocsi eladójával szemben állapította meg. Álláspontja szerint a rendőrség nem tehető felelőssé az eladóval szemben lefolytatott végrehajtási eljárás eredménytelenségéért.  Amennyiben az eladó a behajtás meghiúsítása érdekében elidegenítette vagyontárgyait, úgy a panaszos a bíróságtól kérheti az elidegenítésről szóló szerződések hatálytalanságának megállapítását, a Ptk. 203. § alapján.
A vizsgálat megállapításai:
A panaszos által becsatolt és a vizsgálat során beszerzett iratokból megállapítható volt, hogy a panaszos kellő körültekintéssel járt el, amikor a később lefoglalt gépkocsit megvásárolta. A Győri Rendőrkapitányságon szolgálatot teljesítő Sz. László r. százados 1997. július 28-án, a rendelkezésre álló adatok alapján a vevő kérésére igazolta, hogy a gépkocsival kapcsolatban bűncselekmény alapos gyanúja nem merült fel, így az a vevők részére átírható. 
Az igazolás egyebek mellett tartalmazta, hogy „az alváz és motorszám körözésben nem szerepel és megegyezik a nyilvántartási rendszerben rögzítettekkel. A beszerzett korábbi adásvételi szerződések alapján a tulajdonjogok rendezettek.” Az igazolást kiadó rendőrtiszt az iratban felhívta a figyelmet arra is, hogy „A gépkocsi forgalmi engedélyének száma (G 801562) nyilvántartásban nem szerepel, illetve az nem egyezik a nyilvántartásban rögzítettel. Fentiekre tekintettel a forgalmi engedély hamis gyanús volta miatt javaslom annak bevonását, és új forgalmi engedély kiállítását.”
Az igazolás megalapozhatta volna a panaszos kártérítési igényét a rendőrséggel szemben, államigazgatási jogkörben okozott kár címén. 
A Legfelsőbb Bíróság PK 42. számú állásfoglalása szerint a Ptk. 349. §-ának alkalmazása szempontjából államigazgatási jogkörben okozott kárnak csak az államigazgatási jellegű, tehát a közhatalom gyakorlása során kifejtett szervező-intézkedő tevékenységgel, illetőleg ennek elmulasztásával okozott kárt lehet tekinteni. 
A rendőrség a gépjárműveket - rendszámuk, motor- és alvázszámuk alapján - elsősorban azért tartja nyilván, hogy a közúti közlekedés rendőrhatósági igazgatásáról szóló (a panaszra okot adó esemény időpontjában hatályos) 48/1997. (VIII. 26.) BM rendeletben részletezett feladatait megfelelően elláthassa. A nyilvántartás ugyanakkor a gépjárműveket érintő vagy azok felhasználásával elkövetett jogellenes cselekmények felderítését és szankcionálást is szolgálja. Ehhez kapcsolódóan rendeli el a rendőrség az ellopott, eltűnt személygépkocsik körözését is. Kétségtelenül olyan nyilvántartásokról van szó, amelyeket a rendőrség hatósági jogkörében vezet. Ez azt jelenti, hogy az ezek felhasználásával a rendőr által adott szóbeli vagy írásbeli tájékoztatás rendőrhatósági jogkör gyakorlását jelenti. Ha tehát a panaszos károkozó magatartásként erre hivatkozik, keresetét a bíróságnak a Ptk. 349. §-ának (1) bekezdése alapján - figyelemmel a Ptk. 348. §-ára és 339. §-ának (1) bekezdésére - kell elbírálnia. 
Hasonló jellegű ügyekben számos bírói döntés született, közülük is kiemelhető a BH1997. 294. számú határozat, amely szerint:
I. Az államigazgatási jogkörben okozott kár érvényesítésére irányuló perben - a hatáskör szempontjából - a bíróságoknak először azt kell vizsgálniuk, hogy a felperes közhatalom gyakorlása során kifejtett tevékenységre vagy mulasztásra alapítja-e az igényét.
II. A kárfelelősség és a bírósági hatáskör szempontjából a rendőrségi nyilvántartások felhasználásával a rendőr által adott szóbeli vagy írásbeli tájékoztatás rendőrhatósági jogkör gyakorlását jelenti [Pp. 23. § (1) bek. b) pont, Ptk. 349. § (1) bek, 20/1990. (VIII. 6.) BM r., 3/1995. (III. 1.) BM r. 3. § (1) bek. PK 42. sz.]
A panaszos a lefoglalás, illetve a lefoglalás megszüntetése és harmadik személynek történt kiadása után a rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségeket kimerítette, ezt követően azonban nem a rendőrséggel szemben, hanem az eladóval szemben érvényesítette kárigényét.
A későbbiek során, 1998. április 10-én, azért fordult a belügyminiszterhez, mert a bíróság által kártérítésre kötelezett eladó felróható magatartása miatt a kár belátható időn belül történő megtérítését nem látta biztosítottnak, ezért azt kérte, hogy peren kívüli egyezség keretében az ORFK térítse meg a keletkezett kárt. 1998. április 22-én az ORFK Felügyeleti Főosztály Panaszok és Bejelentések Irodája csak arról értesítette, hogy a beadványt a Gazdasági Főigazgatóság Jogi osztály vezetőjéhez továbbították. A beadványra több mint négy év múlva, 2002. december 6-án kapott érdemi választ, miután az országgyűlési biztos általános helyettese kérésére az országos rendőr-főkapitány megvizsgáltatta a beadvány sorsát, megállapította az előzőekben már részletezett mulasztásokat, és az ORFK gazdasági főigazgatója a kérelmet elutasította.
Arra vonatkozóan a panaszos nem nyilatkozott, hogy az eltelt hosszú idő alatt miért nem sürgette a válaszadást, vagy miért hagyott fel igénye érvényesítésével, annak ellenére, hogy azt továbbra is indokoltnak tartotta. Igénye jogosságáról, teljesíthetőségéről kizárólag a bíróság dönthetett volna.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 1. § alapján az országgyűlési biztos feladata, hogy az alkotmányos jogokkal kapcsolatban tudomására jutott visszásságokat kivizsgálja, vagy kivizsgáltassa, és orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményezzen. Nem tartozik feladatai közé a jogviták eldöntése és nincs felhatalmazása arra sem, hogy a hatóságok, vagy közszolgáltatók hatáskörében döntéseket hozzon, illetve a mérlegelési jogkörükbe tartozó kérdésekben - amennyiben a mérlegelés nem lépi át az alkotmányos kereteket – állást foglaljon. 
	A fentieket is figyelembe véve vizsgálatom érdemi megállapításait a következőkben foglalom össze:
Az Alkotmány 64. §-a szerint a Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami szerv elé. 
A 64.§-ban meghatározott jogosultság kizárólag akkor érvényesül maradéktalanul, ha a panasszal megkeresett szerv a beadványban foglaltak kivizsgálására alkalmas cselekményeket elvégzi, a szükségesnek ítélt intézkedéseket megteszi, és mindezekről, valamint következtetéseiről és a külön vizsgálat nélkül is megválaszolható kérdésekre adandó válaszokról részletesen tájékoztatja azt, aki hozzá fordult. Különös jelentősége van a fent leírt, formai szempontokon túlnyúló értelmezésnek azokban az esetekben, amikor a megkeresett szerv nem ad helyt a beadványban leírtaknak, vagy eljárása során olyan ténybeli, illetve jogi ellentmondásokat észlel, amelyeknek az ügy megítélése szempontjából fontos szerepet tulajdonít, amelyek végső döntését is befolyásolják. A jogban, illetve az érintett szakmai szabályokban járatlan bejelentő esetleges tévedéseit is csak úgy lehet eloszlatni, ha a megkeresett szerv a fentiekben megjelölt részletes tájékoztatást megadja. 
Ezt az értelmezést erősíti a közérdekű bejelentésekről, javaslatokról és panaszokról szóló 1977. évi I. törvény 11. § (1) bekezdésben foglalt rendelkezés is, amely szerint az elintézésre hivatott szerv a vizsgálat befejezésekor a tett intézkedésről vagy annak mellőzéséről köteles a bejelentőt (javaslattevőt) írásban haladéktalanul értesíteni. Az állásfoglalás indokait is közölni kell. Amennyiben pedig a megkeresett szerv saját eljárása szempontjából a beadványtevőt ügyfélnek minősíti, mert a vizsgált ügy államigazgatási ügy, és a beadványtevő olyan magánszemély, akinek jogát vagy jogos érdekét az ügy érinti, akkor az eljáró szervnek az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény rendelkezései értelmében az általa hozott határozatot kell közölnie a beadványtevővel. 
	Az ORFK eljárásával összefüggésben – az ügyintéző mulasztása és a parancsnoki ellenőrzés hiánya miatt - megállapítható a közérdekű bejelentésekről, javaslatokról és panaszokról szóló 1977. évi I. törvény rendelkezéseinek a megsértése, ezáltal a kérelemhez, panaszhoz való alkotmányos jog (Alk. 64. §), illetve a jogállamisághoz és a jogbiztonsághoz (Alk. 2.§ (1) bek.) való alkotmányos jog sérelme.
 A sérelem a keletkezése óta eltelt hosszú idő miatt nem orvosolható, az érintett személyek felelőssége már nem állapítható meg. Az országos rendőr-főkapitány a hasonló mulasztások elkerülése érdekében megtette a szükséges intézkedéseket, ezért az ügyben ajánlást nem teszek, azonban jelentésemet tájékoztatásul – és az esetlegesen méltányosságból megtehető kárenyhítés mérlegelése érdekében – megküldöm a belügyminiszternek. 
Budapest, 2003. szeptember 2.
Takács Albert