OBH 3611/2002.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Izafé Éva
Az eljárás megindulása
A panaszos beadvánnyal fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, amelyben sérelmezte az önálló bírósági végrehajtó és a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara eljárását.
A vizsgálat az Alkotmányban deklarált jogorvoslathoz, a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog megsértésének gyanúja miatt indult.
A megállapított tényállás
A panaszosnak, mint végrehajtást kérőnek 2001. június 06-án a bíróság kiállította a végrehajtási lapot (vh. lap), majd ugyanebben a hónapban a bírósági végzésében a kamat vonatkozásában is döntött, és az iratokat az adós lakóhelye szerinti bíróságnak megküldte.
A budapesti székhelyű önálló bírósági végrehajtó 2001. szeptember 18-án foglalási jegyzőkönyvet vett fel, de az adós nem tartózkodott a megadott címen. A következő cselekmény 2001. szeptember 18-án történt, ugyancsak eredménytelenül. Másnap, 2001. szeptember 27-én az adós megjelent az önálló bírósági végrehajtó irodájában, és előadta, hogy a III. kerületi címen egy ismerősnél szívességi lakáshasználóként lakik gyermekével. Ingó és ingatlan vagyona nincs, bejelentett lakcíme csak Miskolcon van. Azt is közölte, hogy munkaviszonyban nem áll, Miskolc önkormányzata rendszeres szociális segélyben részesíti. Ezt követően 2001. 12. 19-én a végrehajtást kérő panaszos a miskolci bíróság elnökéhez fordult, és azt panaszolta, hogy a Miskolci Bíróság Végrehajtó Irodája nem megfelelő hatékonysággal járt el. Sérelmezte, hogy a végrehajtó nem kereste meg azokat a szerveket (APEH, OEP, NYUFIG, BM KÖNYV, Földhivatal), ahonnan adatok szerezhetők be az adós teljes „feltérképezése” érdekében.
Közölte, hogy ő a végrehajtási kérelmet 2001. 05. 15-én adta be, így az eredménytelenül eltelt 7 hónapot nehezményezi.
Sérelmezte továbbá, hogy a végrehajtó nem tudta felderíteni az adós érdi címét és új munkahelyének adatait. Ezek ismeretében – álláspontja szerint – a végrehajtó elmarasztalható, ezért élt panasszal és kártérítési kérelemmel a bíróság elnökénél. A választ a panaszos a bírósági elnökhelyettestől kapta meg, melyben tájékoztatták, hogy a vh. lapot Miskolcról az illetékes Budapesti Bíróságra továbbították, azért mert az a végrehajtó köteles eljárni, akinek az illetékességi területén az adós lakóhelye található. Egyben – a panaszos kérésére – közölték a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara címét. (Megjegyzés: Ez olyan nem létező cím, ahová korábban az állampolgári jogok országgyűlési biztosa sem tudott küldeményt kézbesíteni, de a Jogásznapló kiadványban valóban ez a cím szerepel.) A kártérítési igényre vonatkozóan az elnökhelyettes közölte, hogy az eljárást a budapesti székhelyű végrehajtó ellen a polgári perrendtartás szabályai szerint Budapesten kell megindítani.
A panaszos ezt követően 2002. 01. 21-én a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamarához fordult, amelyben az eddigi panaszait közölte, jelezve azt is, hogy 9 hónapja húzódik a végrehajtási ügye. Ezen a napon a panaszos írásban az önálló bírósági végrehajtóhoz is fordult, jelezve sérelmeit, és kérte a mielőbbi eredményes befejezést.
2002. 02. 18-án a végrehajtó az ügy tárgyát képező gyermektartásdíj behajtása érdekében letiltással élt, melyben az adós munkahelyét megjelölte.
Másnap, 2002. 02. 19-én a kamara azt a választ adta a panaszosnak, hogy a panaszt kivizsgálás céljából az etikai bizottság elé terjesztették. 2002. 03. 04-én a panaszos újra a kamarához fordult, sérelmezve, hogy az említett letiltásban a végrehajtó helytelenül nevezte meg a volt feleség (adós) munkahelyét.
A panaszos érdeklődésére megtudta, hogy a volt felesége ettől a cégtől 2001. 02. 19-én leszámolt. Újra sérelmezte, hogy a végrehajtó az eltelt hosszú idő óta nem ért el eredményt, nem járt el a megfelelő szerveknél, hogy az adós nyomára bukkanjon. Panaszát továbbra is fenntartva kérte a végrehajtó felelősségre vonását és a kártérítést.
Megkeresésemben tájékoztatást kértem a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara Etikai Bizottságának elnökétől és az ügyben érintett önálló bírósági végrehajtótól. Az Etikai Bizottság elnöke megkeresésemre nem válaszolt.
A végrehajtó válaszában közölte, hogy az Országos Egészségbiztosítási Pénztár által a munkáltatóhoz kiadott letiltás eredménytelen volt, mert az „elköltözött” jelzéssel érkezett vissza. Öt pénzintézethez kiadott megkeresései szintén nem vezettek eredményre, ezért újabb öt pénzintézethez és a BM Közlekedési Nyilvántartóhoz fordult. (Megjegyzés: Közlekedési Nyilvántartó e körben értelmezhetetlen, helyesen Központi Nyilvántartó.) A bejelentett lakóhely szerinti földhivatalt is megkereste ingatlan kutatása céljából. (Megjegyzés: Az ingatlanok nyilvántartása nem a lakcím, hanem az ingatlan fekvése szerint rendeződött nyilvántartás.)
Az ügy jogszabályi háttere
•	1994. évi LIII. törvény a bírósági végrehajtásról
A végrehajtási szervezet felügyelete 
230. § (1) A végrehajtási szervezet feletti általános felügyeletet az igazságügyminiszter látja el.
253/B. § (1) Az elnök képviseli a kamarát, gondoskodik az elnökség határozatainak előkészítéséről és végrehajtásáról. Az elnökség döntése alapján a határozat végrehajtását az elnökség, illetve a választmány erre kijelölt tagja is végezheti.
(2) A kamara elnöke ad tájékoztatást a végrehajtási ügyekről a sajtó, a rádió és a televízió részére, ezt a jogkörét a kamara bármely tagjára átruházhatja.
(3) Az ügyvezető alelnök gondoskodik a kamara ügyintézési és ügyviteli tevékenységének végzéséről.
(4) Az elnökségi titkár segíti az elnökség testületi munkáját, végzi az elnökség által ráruházott feladatokat, így különösen a jegyzőkönyvek és határozatok nyilvántartását és hitelesítését.
(5) A kamara elnökét az ügyvezető alelnök teljes jogkörrel helyettesítheti, akadályoztatása esetén helyettesíti, az ügyvezető alelnök akadályoztatása esetén az elnökségi titkár vagy az elnökség kijelölt tagja látja el az elnök feladatait.
(6) A szervezeti és működési szabályzat - e törvény keretei között - meghatározhatja az elnök és az elnökség tagjai között a feladatok megosztását.
253/D. § (1) Az igazságügyminiszter törvényességi felügyeletet gyakorol a kamara működése felett. A törvényességi felügyelet nem terjed ki olyan ügyre, amelyben bírósági eljárásnak van helye.
Az érintett alkotmányos jog 
•	1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
57. § (5) A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot - a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal arányosan - a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja.
A vizsgálat megállapításai
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdése értelmében az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte, vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
A törvény a 2001. évi módosítását követően úgy rendelkezett, hogy az állampolgári jogok országgyűlési biztosának vizsgálódási körébe tartozik a megyei bírósági végrehajtó és az önálló bírósági végrehajtó, melyek eljárásával kapcsolatban közigazgatási jogorvoslati lehetőség nincs biztosítva.
A vizsgált ügyben megállapítottam, hogy a bírósági végrehajtó a bíróság által kiállított végrehajtási lap alapján kezdte meg a végrehajtást, de a különböző kezdeményezések semmilyen eredményre nem vezettek. A végrehajtó több lakcímen jegyzőkönyvet vett fel, ahol az adós felkutatását végezte, de személyesen az adós csak később, a végrehajtó irodájában nyilatkozott arról, hogy semmilyen ingó és ingatlan vagyona nincs, és azt is közölte, hogy rendszeres szociális segélyből él. Eredménytelen maradt a bankoknál való végrehajtási cselekmény, és a munkahely további kutatása sem volt járható út, mivel az adós közölte, hogy munkaviszonyban nem áll. A végrehajtó információk hiányában eredményes kutatást nem tudott produkálni. További hathatós lépés pedig csak akkor lenne várható, ha az adós életének teljes feltérképezése után olyan információk kerülnének napvilágra, melyek a mindennapi végrehajtói munka során nem elvárható lépések, és sajnálatosan ilyen további adatokat a panaszos sem tud szolgáltatni. A munka világában a gyakori jogellenes magatartás már szinte társadalmilag elfogadott, mintegy bocsánatos cselekmény, hogy a járulékfizetést nem teljesítő munkáltatók és munkavállalók a társadalombiztosítási fizetési kötelezettségüknek évekig vagy soha nem tesznek eleget. A jóhiszemű hitelezők előtt így az adós fizetésre való rászorítása a minimálisra csökken. A jelenlegi holtpontról való kimozdulás a panaszos és a végrehajtó közös fellépésével lehetséges, és csak akkor, ha egyikük olyan információ birtokába jut, amely reményt ad egy ingó (valahol lakik az adós), vagy egy esetlegesen mégis legalizált munkaviszonyból származó jövedelemre való végrehajtásra. Ennek felkutatása már egy másik szakma feladatkörét (magánnyomozó) jelenti, és ezen információk megszerzését a végrehajtótól nem lehet követelni.
A panaszos azon érvelése helytálló, hogy a végrehajtó elírta az adós korábbi munkáltatójának nevét, azonban a visszaérkezett letiltás azonosította a céget, mert egyértelműen jelezte az „elköltözött” jelzéssel, hogy a végrehajtó valós céget keresett meg letiltásában.
A vizsgálatban azt is megállapítottam – mint ahogy ezt már más ügyben, korábban kénytelen voltam megtenni (OBH 6641/2001.) –, hogy a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara a megkeresésemre nem válaszolt. Semmitmondó választ küldött a panaszosnak is, tekintve, hogy az ügyben határozattal nem döntött, hanem azt közölte, hogy a végrehajtó megkeresései nem vezettek eredményre, egyebekben pedig a panaszos majd a végrehajtótól kap választ. (Arra a panaszra, amelyet a végrehajtó ellen nyújtott be.)
Az Alkotmánybíróság a 72/1995. (XII. 15.) AB határozatában kimondta, hogy az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény (a továbbiakban: Áe.) 15. §-a fő szabályként az írja elő, hogy az államigazgatási szervnek vagy államigazgatási ügy intézésére feljogosított más szervnek az érdemi határozatát „a kérelem előterjesztésétől, illetőleg az eljárás hivatalból történt megindításától számított harminc napon belül” meg kell hoznia.
Megállapította azt is, hogy ma a közigazgatási szervezet két alrendszerre bomlik: az államigazgatási és az önkormányzati igazgatásra. Az utóbbi körébe nem csupán a helyi és a területi önkormányzatok tartoznak, hanem azok az egyre növekvő számú köztestületek is, amelyek törvényi felhatalmazás alapján közfeladatokat látnak el, így egyebek között az Áe. hatálya alá tartozó döntéseket hoznak.
„Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében meghatározott jogállam fogalmának egyik feltétlen ismérve a jogbiztonság. A jogbiztonságnak viszont elengedhetetlen követelménye, hogy a jogalkalmazói magatartás – adott esetben: az államigazgatás és az önkormányzat döntési feladat- és hatáskörébe tartozó ügy törvényi szabályozás szerinti elintézésének időtartama – előre kiszámítható legyen. Az ügyfél közigazgatási határozathozatalra vonatkozó joga nem tehető függővé attól, hogy a közigazgatási szerv milyen időpontban hajlandó dönteni a hatáskörébe utalt ügyben. A közigazgatásnak ugyanis alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét gyakorolja, azaz illetékességi területén a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon. Az érdemi közigazgatási határozat meghozatalára az általános és a különös államigazgatási eljárási törvények – a polgári perrendtartástól eltérően – különféle határidőket írnak elő. Az Áe. 15. §-ának (1) bekezdése pl. az elsőfokú érdemi határozat meghozatalára nézve általános szabályként harminc napos határidőt állapít meg, s e határidő – az Áe. 60. §-ára figyelemmel – irányadó a fellebbezés elbírálására is. A közigazgatási eljárás nem nélkülözheti a kötelező ügyintézési határidőket…”
A vizsgálatban megállapítottam, hogy a kamara a hozzá benyújtott panasz kivizsgálását elmulasztotta, és az etikai eljárást nem folytatta le, az ügyben határozatot nem hozott. A döntés elmulasztása miatt a panaszos kérdései, kezdeményezései megválaszolatlanul maradtak, jogorvoslati jogával pedig nem élhetett.
Az eljárás során az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 18. §-a alapján a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara Etikai Bizottsága elnökéhez intézett megkeresésemre választ nem kaptam.
Megállapítottam, hogy a megkeresés teljesítésének megtagadása sérti az országgyűlési biztosnak az előzőekben hivatkozott törvényben meghatározott vizsgálati jogosultságát, korlátozza az országgyűlési biztost alkotmányos feladatának ellátásában, ezáltal az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiságból fakadó jogbiztonsággal összefüggésben alkotmányos visszásságot okoz.
Összegzésként megállapítottam, hogy a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara, illetve annak Etikai Bizottsága azzal, hogy a panaszos ügyében határozattal nem döntött, és az állampolgári jogok országgyűlési biztosának megkeresésére nem válaszolt, az Alkotmányban deklarált jogorvoslathoz, valamint a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével és a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben visszásságot okozott.
Kezdeményezés
A állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdése alapján felkérem a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara Elnökét, hogy a panaszos 2002. 01. 21-én kelt etikai eljárás lefolytatását kezdeményező kérelmét az illetékes bizottság haladéktalanul bírálja el, és az erről szóló határozatot a panaszosnak kézbesítse. A határozatban a jogorvoslati út lehetőségéről tájékoztassák.
Ajánlás
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján felkérem az Igazságügyminisztert, hogy törvényességi felügyeletében eljárva ismételten intézkedjen annak érdekében, hogy a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara az állampolgári jogok országgyűlési biztosának 2002. 12. 03-án kelt megkeresésére soron kívül válaszoljon.
Felkérem az Igazságügyminisztert és a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara Elnökét, hogy a kezdeményezéssel, illetve az ajánlással kapcsolatos álláspontjáról és a megtett intézkedésekről 30 napon belül értesíteni szíveskedjen.

Budapest, 2003. április 25.

Lenkovics Barnabás