OBH 1757/2002.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: Dr. Győrffy Zsuzsanna

A vizsgálat megindítása
	Folyó év februárjában a sajtó és a televízió híradásaiból értesültem arról, hogy egy öt hónapos csecsemőt - aki feltehetőleg bántalmazás következtében eszméletlen állapotba került - a Madarász utcai Gyermekkórházba szállítottak. A csecsemő korábban "ismeretlen eredetű kék foltok miatt" már volt kórházban. A kisgyermek a bántalmazás következtében súlyos agyi károsodást szenvedett, kórházba szállítása után 10 nappal meghalt. Az anya ellen halált okozó testi sértés bűntettének alapos gyanúja miatt nyomozást indított a Budapesti Rendőr-főkapitányság.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban Obtv.) 16. § (2) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján az ügyben hivatalból vizsgálatot indítottam annak felderítésére, hogy a kisgyermeket ellátó háziorvos, a gyermekkórház, továbbá a gyermek védelmére hivatott gyermekjóléti szolgálat, a gyámhivatal és a gyámhatóság tevékenysége, vagy mulasztása okozott-e a gyermeki jogokkal összefüggésbe hozható alkotmányos sérelmet.
	A kisgyermek lakóhelye szerint illetékes Budapest, XIII. kerület jegyzőjétől, gyámhivatalának vezetőjétől, és a gyermekjóléti szolgálattól információt kértem arról, hogy kaptak-e jelzést a csecsemő veszélyeztetettségéről. A gyermeket ellátó kórháztól és a háziorvostól tájékoztatást kértem arról, hogy a gyermek bántalmazásáról volt-e tudomásuk, ha igen azt kinek és milyen módon jelezték.
	Az orvos-igazgatótól és a háziorvostól kapott anyag másolatát megküldtem az egészségügyi miniszternek és a Magyar Orvosi Kamara elnökének. Az Obtv. 18. § (3) bekezdésében kapott felhatalmazás alapján vizsgálat lefolytatására kértem fel a minisztert és az orvosi kamara elnökét annak tisztázása érdekében, hogy a kórház és a gyermekorvos a rájuk vonatkozó szakmai szabályoknak megfelelően jártak-e el. Tekintettel arra, hogy a csecsemő vizsgálatánál minden esetben jelen volt az édesanya tájékoztatást kértem arról, hogy a gyermeket kezelő orvosoknak, a védőnőnek szakképzettségük, és a történtek alapján nem kellett volna-e feltételezniük, hogy az anya nincs megfelelő pszichés állapotban. A szakemberektől elvárható lett volna az, hogy kezdeményezzék az anya pszichiátriai vizsgálatát.
	A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (a továbbiakban: Gyvt.) 17. § (2) bekezdése az egészségügyi szolgáltatást nyújtók, különösen a védőnői szolgálat, a háziorvos és a házi gyermekorvos kötelezettségévé teszi azt, hogy a gyermek veszélyeztetettségét jelezzék a gyermekjóléti szolgálatnál, illetve indokolt esetben hatósági eljárást kezdeményezzenek. A Gyvt. azonban nem tartalmaz szankciót azokkal szemben, akik ennek a kötelezettségüknek nem tesznek eleget. Mind az egészségügyi miniszter, mind az orvosi kamara elnökének tájékoztatását kértem arról is, hogy az egészségügyben dolgozók számára van-e olyan belső szakmai utasítás, ami arra vonatkozik, hogy e törvényadta kötelezettségüknek miként tegyenek eleget, illetőleg tartalmaz-e szankciót annak elmulasztására. 

A megállapított tényállás
	Budapest Főváros XIII. kerületének jegyzője és gyámhivatalának vezetője egyaránt arról tájékoztatott, hogy a kisgyermek veszélyeztetettségéről sehonnan nem kaptak jelzést, a gyermekkel történtekről csak a sajtó híradásaiból értesültek.
	A gyermekorvos tájékoztatása szerint a csecsemő gondozott terhességből, egészségesen született. A gyermek édesanyja - többnyire az édesapával együtt - általában hetente vitte egészséges tanácsadásra a kisfiút. A gyermek jól fejlődött, mindig tiszta és ápolt volt. Az orvos 2001. december 14-én rutin gyermekgyógyászati vizsgálaton a meztelenre vetkőztetett kisbabán bőrelszíneződéseket vett észre, ezért a gyereket kivizsgálásra a Madarász utcai Gyermekkórházba küldte. A december 28-án elvégzett vizsgálatok nem jeleztek kóros elváltozást. A kórház orvosai további vizsgálatok elvégzését javasolták, amibe a szülők nem egyeztek bele, saját felelősségükre december 29-én hazavitték gyermeküket. A szülők döntésüket azzal indokolták, hogy a nagymamának is volt gyermekkorában "valami hematológiai betegsége."  A kórház tájékoztatása a gyermek felvételének, vizsgálatának és távozásának körülményeiről megegyezik a háziorvoséval. A decemberi vizsgálat idején a kórházi kezelőorvos nem gyanakodott bántalmazásra. A gyermekorvos pedig nem tájékoztatott arról, hogy a gyermek kórházba utalásakor felmerült-e benne, hogy a gyermeken lévő sérüléseket bántalmazás okozta.
	A csecsemőt a gyermekorvos 2002. január 4-én, 8-án, 11-én, 18-án és 25-én látta. A gyermekorvos leírta, hogy január 18-án észrevette, hogy a kisbaba a jobb karját kevésbé mozgatja mint a balt, ezért ideggyógyászati konzíliumot kért.
	A Gyermek-ideggyógyászaton január 28-án elvégzett vizsgálat a gyermeknél nem mutatott ki neurológiai eltérést. A gyermek-neurológus a jobb váll röntgenfelvételét és a lelettel kontrollt javasolt.
	A gyermeket a szülők január 29-én vitték röntgenfelvételre. A röntgenfelvétel a karon gyógyult spiráltörést mutatott. A Csecsemő Szakambulancia kezelőorvosa a Járóbeteglapra a következőket írta: "Tekintettel az előzményekre - lásd zárójelentést! - és a jelen eseményekre - a történtekről értesítjük a gyermek háziorvosát és a védőnőt. Megkérjük a háziorvost, hogy értesítsék a Gyámügyet." 
	A szülők január 30-án bemutatták a kórházi zárójelentéseket a gyermekorvosnak. Az orvos leírta, hogy a szülőket kikérdezte a gyermek sérülésének körülményeiről, akik arra nem tudtak magyarázatot adni. Az orvosban felmerült annak a gyanúja, hogy a gyermek sérülése bántalmazásból ered, ezért a csecsemőt megfigyelésre a Madarász utcai Gyermekkórházba küldte. A kórház által beküldött anyagok között azonban csak egy február 4-ei neurológiai kontrollvizsgálat szerepel. Ekkor a törés már gyógyult volt, a gyermek-neurológus rendszeres neurológiai követést javasolt.
	A gyermekorvos január 30-án felkérte a védőnőt, hogy készítsen a szülőknél  környezettanulmányt, és értesítse a gyermekjóléti szolgálatot.
	A védőnőtől a jelzés február 5-én érkezett a gyermekjóléti szolgálathoz. A gyermekjóléti szolgálatnak küldött - január 30-án készített - környezettanulmányban a védőnő leírta az előzményeket. A védőnő tájékoztatta a szolgálatot arról is, hogy felmerült a gyermek bántalmazásának gyanúja, azt is leírta, hogy eddigi látogatásai alatt nem tapasztalt rendellenességet.
	A gyermekjóléti szolgálat családgondozója február 8-án telefonon kapcsolatba lépett a Védőnői Szolgálattal. A csecsemőt látogató védőnő ekkor nem tartózkodott az intézményben, az információt szolgáltató védőnő nem tudta megmondani, hogy január 30-án visszavitte-e az anya gyermeket kórházi megfigyelésre. A gyermek számítógépes kórtörténete szerint a gyermekorvos február 5-én, 8-án és 15-én egészséges tanácsadáson látta a gyermeket, aki egészséges és vidám volt. Az orvos szerint az édesanya kiegyensúlyozottnak tűnt, a gyermekorvos megnyugodott, mert bántalmazásra utaló jelet nem látott a gyermeken.
	A családgondozó február 8-án levelet küldött a szülőknek, melyben kérte, hogy február 12-én keressék fel. A családgondozó február 11-én beszélt a védőnővel, aki elmondta, hogy aznap volt a családnál és mindent rendben talált. A szülők a megadott időpontban a gyermekkel együtt megjelentek a gyermekjóléti szolgálatnál. A  családgondozó az eseményről a következő tájékoztatást adta: ..." Jól kommunikáló, kedves, mosolygós, barátságos emberekkel találkoztunk. A beszélgetés alatt a csecsemőt az apa tartotta a kezében. A baba mozgékony volt, mosolygott, gőgicsélt, jól érezte magát. A családgondozó örült, mert ritkán tapasztal belsőséges viszonyt apa és csecsemője között. A szülők elmondták, hogy nem tudják mi okozza a gyermek sérüléseit és a törést... A szülők együttműködőnek bizonyultak, elfogadták, hogy a gyermekjóléti szolgálat azért foglalkozik velük, mert a bántalmazás gyanúja felmerült"  A családgondozó a szülőknek felajánlott egy éppen bevezetésre kerülő videotréninget, amely a az anya-gyermek kapcsolat sokoldalú fejlesztését célozza. A felajánlott tréninget a szülők örömmel elfogadták. A gyermek szülei elmondták, hogy a közeljövőben nagyobb lakásba költöznek, ezért a családgondozóval abban állapodtak, meg, hogy a környezettanulmányt a családgondozó - február 26-án - már az új lakásban fogja elkészíteni.
	A kisgyermeket február 16-án eszméletlen állapotban vitték be a szülei a Madarász utcai Gyermekkórházba. A gyermek már a felvételkor az agyhalál állapotában volt, február 26-án elhunyt.   
	Kérésemre a Magyar Orvosi Kamara Etikai Bizottsága 2002. május 9-ei ülésén meghallgatta az ügyben érintett Madarász utcai Gyermekkórház és Rendelőintézet orvosait, a csecsemőt ellátó háziorvost, a védőnőt és a gyermekjóléti szolgálat munkatársát. Az Etikai Bizottság tényfeltáró vizsgálata során a következőket állapította meg:
"1) Az ügyben érintett orvosoknak nem volt tudomásuk a csecsemő bántalmazásáról.
 2) Az érintett orvos kollégák a szakma és az etikai  szabályoknak megfelelően jártak el.
 3) Nem volt ok a bántalmazást feltételezniük, ezért az anya pszichiátriai vizsgálata sem volt        indokolt.
 4) A gyermeket kezelő orvosok a Gyermekvédelmi törvény szerint jártak el."
Az Etikai Bizottság elnöke tájékoztatott arról is, hogy a MOK Etikai Kódexe nem tartalmaz az orvosok törvényi kötelezettségének teljesítésére vonatkozó etikai szabályt, illetve szankciót.
	Az egészségügyi miniszter az ügyben lefolytatott vizsgálatának eredménye:
"1) A gyermeki jogokkal összefüggésbe hozható alkotmányos sérelmet az ellátó háziorvos, a gyermekkórház tevékenysége nem okozott, ilyen következményekkel járó mulasztás nem konkretizálható....Utólag az esetet elemezve felmerült, hogy a felelős szülői magatartás hiányára lehetett volna gondolni, amikor az első esetben 14, a második esetben 11 nappal később vitték be a kórházba a beutaláshoz képest a csecsemőt, illetve az első kórházi tartózkodáskor 1 nap után nem egyeztek bele a további megfigyelésbe és vizsgálatokba a felvilágosítás és orvosi tanács ellenére, saját felelősségükre a gyermeket hazavitték.
2) Sem a kórház, sem a házi gyermekorvos nem sértette meg a rájuk vonatkozó szakmai szabályokat...
3) Azt, hogy az anya nincs megfelelő állapotban - utólag mérlegelve a körülményeket - esetleg lehetett volna feltételezniük a gyermeket kezelő orvosoknak, illetve az ellátó védőnőnek a kooperáció hiányáról....
4) Manifeszt pszichiátriai betegségre az egészségügyi ellátóknak - csupán a szülők nem teljes kooperációjára alapozva, mely a családorvos elmondása szerint nem ritka magatartásforma a körzetében - nem kellett kötelezően gondolniuk és nem kellett ezirányú intézkedéseket kezdeményezniük..."
	A miniszter tájékoztatása szerint nincs olyan általános előírás az egészségügyi dolgozók számára, amely külön a Gyvt. által előírt kötelezettség teljesítésére, illetve a mulasztás szankcionálására kitér. A védőnői szolgálatnak azonban van olyan belső utasítása, amely konkrétan meghatározza a gondozást végző védőnő feladatait. A belső utasításban szerepel, hogy a védőnőknek a veszélyeztetett gyermekek gondozását fokozott figyelemmel kell kísérniük, a veszélyeztetettekkel kapcsolatban megtett intézkedéseiket gondosan dokumentálniuk kell, jelezniük kell a problémákat a gyermekjóléti szolgálatnál.
	A miniszter tájékoztatott továbbá arról is, hogy az ÁNTSZ véleményezte a Nemzeti Család-és Szociálpolitikai Intézet által összeállított "A veszélyeztetettséget észlelő és jelzőrendszer működése" című módszertani ajánlás tervezetet, mely várhatóan még 2002-ben véglegesítésre kerül.

Az ügy jogszabályi háttere
A Magyar Köztársaság Alkotmánya 
67. § (1) A Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.

1997. évi XXXI. törvény a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról
1. § (1) E törvény célja, hogy megállapítsa azokat az alapvető szabályokat, amelyek szerint az állam, a helyi önkormányzatok és a gyermekek védelmét ellátó természetes és jogi személyek, továbbá jogi személyiséggel nem rendelkező más szervezetek meghatározott ellátásokkal és intézkedésekkel segítséget nyújtsanak a gyermekek törvényben foglalt jogainak és érdekeinek érvényesítéséhez, a szülői kötelességek teljesítéséhez, illetve a gondoskodjanak gyermekek veszélyeztetettségének megelőzéséről és megszüntetéséről, a hiányzó szülői gondoskodás pótlásáról, valamint a gyermekvédelmi gondoskodásból kikerült fiatal felnőttek társadalmi beilleszkedéséről.
(2) Az (1) bekezdésben foglaltak szerint eljáró szervezetek és személyek tevékenységük során együttműködnek a családdal és - jogszabályban meghatározottak szerint - elősegítik a gyermek családban történő nevelkedését.
5. § E törvény alkalmazásában... n) veszélyeztetettség: olyan - magatartás, mulasztás vagy körülmény következtében kialakult - állapot, amely a gyermek testi, értelmi, érzelmi vagy erkölcsi fejlődését gátolja vagy akadályozza,
17. § (1) Az e törvényben szabályozott gyermekvédelmi rendszerhez kapcsolódó feladatot látnak el - a gyermek családban történő nevelkedésének elősegítése, a gyermek veszélyeztetettségének megelőzése és megszüntetése érdekében - a törvényben meghatározott   alaptevékenység keretében
a) az egészségügyi szolgáltatást nyújtók, így különösen a védőnői szolgálat, a háziorvos, a házi gyermekorvos,
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott intézmények és személyek kötelesek jelzéssel élni a gyermek veszélyeztetettsége esetén a 40. §-ban meghatározott gyermekjóléti szolgálatnál, illetve indokolt esetben kötelesek hatósági eljárást kezdeményezni. Ilyen jelzéssel és kezdeményezéssel bármely állampolgár és a gyermekek érdekeit képviselő társadalmi szervezet is élhet.
(3) Az (1) és (2) bekezdésben meghatározott személyek, szolgáltatók, intézmények és hatóságok a gyermek családban történő nevelkedésének elősegítése, a veszélyeztetettség megelőzése és megszüntetése érdekében kötelesek egymással együttműködni.
39. § (2) A gyermekjóléti szolgáltatás feladata a gyermek veszélyeztetettségének megelőzése érdekében
b) a veszélyeztetettséget előidéző okok feltárása és ezek megoldására javaslat készítése,
c) az a) pontban, valamint a 17. § (1) bekezdésében meghatározott személyekkel és intézményekkel való együttműködés megszervezése, tevékenységük összehangolása.
(3) A gyermekjóléti szolgáltatás feladata a kialakult veszélyeztetettség megszüntetése érdekében
a) családgondozás a családban jelentkező működési zavarok ellensúlyozására,
c) az egészségügyi és a szociális ellátás, valamint a hatósági beavatkozás kezdeményezése,

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
42. § (5) Az egészségügyi alapellátás és szakellátás területén működő egészségügyi szolgáltatók feladataik ellátása során kiemelt figyelmet fordítanak a gyermekek egészségét veszélyeztető tényezők megelőzésére, felismerésére és megszüntetésére. Ennek érdekében együttműködnek a közoktatási, a szociális és családsegítő, valamint a gyermekek védelmét ellátó intézményekkel, személyekkel, és szükség esetén megfelelő intézkedést kezdeményeznek.

1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről
170. (2) Ha a testi sértéssel okozott sérülés vagy betegség nyolc napon túl gyógyul, az elkövető a súlyos testi sértés bűntettét követi el és három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
(5) A büntetés két évtől nyolc évig terjedő szabadságvesztés, ha a testi sértés életveszélyt vagy halált okoz.

A vizsgálat megállapításai
	A rendelkezésemre álló iratokból megállapítottam, hogy a bántalmazott gyermeket szülei rendszeresen vitték a gyermekorvoshoz. A gyermekorvos a kisfiún először 2001 december 14-én vett észre bőrelszíneződést. A csecsemőt haladéktalanul kivizsgálásra küldte. A kórházi kezelőorvos ekkor nem gyanakodott bántalmazásra, a gyermekorvos pedig nem írta le, hogy a beutaláskor felmerült-e benne annak a gyanúja, hogy a kisfiú bőrelszíneződéseit esetleges bántalmazás okozta volna. Az egészségügyi miniszter vizsgálati jelentésében foglaltakkal egyetértve megállapítom: annak alapján, hogy a szülők a családorvos beutalását követően csak két hét múlva vitték be kivizsgálásra a csecsemőt, majd a kivizsgálást követő napon - a további vizsgálatokat visszautasítva - saját felelősségükre hazavitték a gyermeket - mind a kórházi kezelőorvosban, mind a háziorvosban  fel kellett volna merülni annak a gyanúja, hogy a családdal "nincs teljesen rendben minden." Már az első kórházi kivizsgálás után akár a kórháznak, akár a gyermekorvosnak jelezni kellett volna ezt a gyermekjóléti szolgálatnak.
	A háziorvos másodszor 2002. január 18-án vett észre rendellenességet a csecsemő  mozgásán, ekkor ismét kórházba utalta. A szülők megint csak több nap után vitték a kisfiút kivizsgálásra. A röntgenfelvétel megállapította, hogy a gyermek karja eltörött, de már gyógyulófélben van. A kórház kezelőorvosában ekkor már felmerült a bántalmazás gyanúja, ezért írta a járóbeteglapra, hogy kérjék fel a házorvost a gyámhatóság értesítésére. A kórházi kezelőorvos ezt  az értesítést azonban - a házi gyermekorvos erről való egyidejű értesítése mellett - maga is megtehette volna.
	A védőnő január 30-án készített a családnál környezettanulmányt. A kisgyermek esetleges bántalmazására utaló jelzése és az általa készített környezettanulmány február 5-én érkezett a gyermekjóléti szolgálathoz.
	A gyermekjóléti szolgálat családgondozója  a jelzést követően felvette a családdal a kapcsolatot. A szülők a megadott időpontban megjelentek a gyermekjóléti szolgálatnál, tudomásul vették, hogy a családgondozó azért foglalkozik velük, mert felmerült gyermekük bántalmazásának gyanúja. A szülők együttműködők voltak, a gyermeken nem látszott semmi rendellenesség, ezért a családgondozó úgy ítélte, meg nincs szükség azonnali intézkedésre. A tényleges családgondozást azonban a gyermekjóléti szolgálat munkatársa az időközben bekövetkezett tragédia miatt nem tudta megkezdeni. Megállapítom, hogy a családgondozó a Gyvt-ben előírt kötelezettségének eleget tett, a gyermek veszélyeztetettségének észlelésekor a szükségesnek tartott intézkedéseket megtette, a bekövetkezett tragédia vonatkozásában mulasztás nem terheli.
	A Magyar Orvosi Kamara Etikai Bizottsága és az egészségügyi miniszter vizsgálata egyaránt azt állapította meg, hogy az ügyben eljáró orvosokat, és a védőnőt nem terheli mulasztás, eljárásuk mind a szakmai, mind az etikai szabályoknak megfelelő volt. Vizsgálatuk eredményét és szakmai véleményüket elfogadom, ugyanakkor megállapítom, hogy a gyermeket kezelő orvosok a csecsemő veszélyeztetettségének késedelmes jelzésével a gyermek kiemelt védelemhez fűződő alkotmányos jogával összefüggő visszásság közvetlen veszélyét keletkeztették.
	Vizsgálatom során megállapítottam, hogy nincs az egészségügyi dolgozók számára olyan általános előírás, amely a gyermekvédelmi törvényben előírt jelzési kötelezettség teljesítésére, illetve a mulasztás szankcionálására kitérne. A Magyar Orvosi Kamara Etikai Kódexe sem tartalmaz az orvosok számára e törvényi kötelezettségük teljesítésére vonatkozó etikai szabályt, illetve szankciót.
	A jogi szabályozás hiányossága miatt az Obtv. 25. §-ában kapott felhatalmazásom alapján az Egészségügyi, Szociális és Családügyi miniszternek ajánlom:
kezdeményezze az egészségügyi dolgozók rendtartásáról szóló 11/1972. (VI. 30.) EüM rendelet kiegészítését azzal, hogy ha az orvos vizsgálata során gyermek-vagy fiatalkorún olyan sérülést észlel, amellyel kapcsolatban felmerül a bántalmazás gyanúja legyen köteles azt - a gyámhatóság egyidejű értesítése mellett - a területileg illetékes gyermekjóléti szolgálatnak jelezni, súlyos sérülés esetén pedig büntetőeljárást is kezdeményezni.

Budapest, 2002. június 18.

Takács Albert