OBH 6506/2001 (6008/2000); OBH 5785/2001 (5115/2001),
OBH 1426/2000. és az OBH 4276/1999. 
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának összefoglaló jelentése
Ügyintéző: Dr. Szilágyi Júlia
I. A vizsgálat megindulása:
- 6506/2001. (6008/2000.) Panaszos, aki a Flór Ferenc Kórház (Kerepestarcsa) orvosa, első ízben 2000. decemberében fordult  hivatalomhoz kérve a kórházi orvosok ügyeleti rendjével kapcsolatos panaszának kivizsgálását. Panaszában leírta, hogy ő maga és számos kollégája alkotmány-ellenesnek és egyben törvénysértőnek tartja azt a gyakorlatot, ahogyan az orvosok a kórházi ügyeletet végezni kénytelenek. Az 1992. évi XXXIII. törvény a közalkalmazottak jogállásáról (a továbbiakban: Kjt.) akkor hatályos rendelkezése értelmében ugyanis egy orvos évente maximum 200 óra túlmunkára volt kötelezhető, de erre is csak akkor, ha ezt a kórház kollektív szerződése lehetővé tette. Ezzel szemben minden orvos, aki kórházi osztályon dolgozik, és köteles az ügyeleti szolgálatban részt venni, ennek a maximális óraszámnak többszörösét (esetenként 4-5-6-szorosát) tölti túlmunkával, ügyeleti időben. A kórházi orvosok munka-terhelését tovább fokozza az a tény, hogy egy hétköznapi, "átlagos" ügyelet után az orvosnak nem jár szabadnap. Ilyen esetben tehát szabály szerint az történik, hogy az orvos 32 órát tölt folyamatosan a munkahelyén: az ügyelet előtti 8 órás munkanapot követi a 16 órás ügyelet, majd azt a következő napi 8 órás munkanap. A panaszos szerint ez a szokásos kórházi ügyeleti rendszer törvényszerűen az orvos kifáradásához vezet, ami nemcsak azzal okoz alkotmányos visszásságot, hogy munkára kényszeríti a fizikailag-szellemileg fáradt orvost, hanem azzal is, hogy ez a helyzet veszélyezteti a betegellátást is, vagyis a betegek alkotmányban foglalt lehető legmagasabb testi és lelki egészséghez fűződő jogát.
- 5785/2001. (5115/2001.) Panaszos a Pacem in Utero Egyesület elnökeként fordult hivatalomhoz és kérte az orvosok ügyeleti szolgálatát szabályozó 233/2000. (XII. 23.) Kormányrendelet 9-13. §-ai, valamint ezt a rendeletet módosító 113/2001. (VI. 29.) Kormány- rendelet törvénysértő jellegének megállapítását. Panaszos előadta, hogy az általa kifogásolt jogszabályok sértik a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (a továbbiakban: Mt.) azon rendelkezéseit (123. § (1) és (2) bekezdései), amelyek úgy rendelkeznek, hogy a napi munka befejezése és a másnapi munkakezdés között legalább 11 óra - kivételesen 8 óra - pihenőidőt kell biztosítani. Ezzel a szabállyal ellentétben a panaszos állítása szerint a több évtizedes kórházi gyakorlat az, hogy az orvos napi 8 órás munkaideje befejezése után ügyeleti szolgálatba lép, majd (az ügyelet délután 16 órától másnap reggel 8 óráig tart) másnap reggel elkezdi aznapi 8 órás munkaidejét. Így tehát a kórházi orvos havonta maximum hat alkalommal kötelezhető arra, hogy 32 órát folyamatosan dolgozzon. Panaszos továbbmenve azt is sérelmezi, hogy a törvénysértő ügyeleti szolgálat díjazása is törvénysértő, mivel a szintén kifogásolt 113/2001. (VI. 29.) Kormányrendelet az ügyeleti szolgálat idejét átszámítja tényleges munkavégzésre. Ennek az átszámításnak megfelelően "csendes ügyeletben" például a 16 órás ügyeletből 2 óra számolható el csupán.
- 1426/2000. Bugyi község háziorvosa az alapellátásban dolgozó orvosok ügyeleti szolgálatával kapcsolatos panaszával kereste meg hivatalomat. Az 5100 lakosú községben két kollégájával közösen - évek óta - folyamatosan minden második, harmadik napon ügyeleti szolgálatot teljesít. Ez azt jelenti, hogy 1999-ben például évi 124 napon volt ügyeletben, ebből 37 munkaszüneti nap volt, 87 pedig hétvégi ügyelet. Így a túlmunka összóra száma 2202 órát tett ki, ami tizenegyszerese a jogszabályban meghatározott évi maximális 200 órának. Véleménye szerint ez a helyzet a háziorvosi szolgálatot ellátó orvosok teljes fizikai és szellemi kimerüléséhez vezet, ami nemcsak az orvos pihenéshez és szabadidőhöz fűződő jogát sérti, de egyben veszélyezteti a betegek gyógyuláshoz-egészséghez való jogát is, hiszen a fáradt orvos könnyebben követhet el hibát a kezelések során.
- 4276/1999. Sárrétudvari háziorvosa szintén az orvosi ügyelet- és készenléttel kapcsolatos panaszával kereste meg hivatalomat. Beadványában ugyanazt a helyzetet kifogásolja, mint az alapellátásban, ill. kórházban dolgozó kollégái. Véleménye szerint a háziorvosok évente 800-1000 órát töltenek ügyeletben, ami többszöröse a jogszabályban (kollektív szerződés alapján) megengedett évi 200 órának. Ha, érvel a panaszos, ezt a túlmunkát egyenlően elosztjuk az év során a 8 órás munkanap helyett 11-13 órás munkanapot kapunk az orvosok esetében. Ő is felhívja a figyelmet arra a veszélyre, amit a túlzott megterhelés jelent az orvosra nézve (kifáradás, bizonyos ártalmak, betegségek nagyobb rizikója, stb.), és ezen keresztül a betegekre nézve is.
Tekintettel a nagyszámú, egymással egybehangzó problémát felvető, panaszra, felmerült a panasszal érintett orvosok munkához és pihenőidőhöz fűződő alkotmányos jogai sérelmének lehetősége, valamint a területet szabályozó jogszabály módosítások kapcsán az érintettek jogbiztonsághoz kapcsolódó joga sérelmének gyanúja, ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosairól szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdésében foglalt felhatalmazás alapján vizsgálatot rendeltem el. 
II. Érintett alkotmányos jogok
•	A Magyar Köztársaság Alkotmányának 2. § (1) bekezdése szerint: "A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam."
•	A Magyar Köztársaság Alkotmányának 35. § (2) bekezdése szerint: "A Kormány rendelete és határozata törvénnyel nem lehet ellentétes."
•	A Magyar Köztársaság Alkotmányának 70/B. § (3) és (4) bekezdései szerint: "Minden dolgozónak joga van olyan jövedelemhez, amely megfelel végzett munkája mennyiségének és minőségének."
"Mindenkinek joga van a pihenéshez, a szabadidőhöz és a rendszeres fizetett szabadsághoz." 
•	A Magyar Köztársaság Alkotmányának 70/D § (1) bekezdése szerint: "A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez."
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, ... valósítja meg."
III. Jogszabályi háttér (részletesen lásd a mellékletben)
IV. Előzmények
1. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa az OBH 2391/1996. sz. ügyben vizsgálatot rendelt el, mely vizsgálat, jelentéssel zárult. Ebben az ügyben a panaszos a Bajai Orvosi Kamara háziorvosi tagozatának képviselője volt, aki a háziorvosok rendkívüli munkavégzésével kapcsolatban emelt panaszt. A jelentés, az akkor hatályos jogszabályok és az orvosi kamarától kapott tájékoztatás alapján, a következő megállapításokat tette: 
"A vizsgálat megállapította, hogy a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény szociális, egészségügyi, család-, gyermek- és ifjúságvédelmi ágazatban történő végrehajtásáról szóló 113/1992. (VII. 14.) számú Kormányrendelet több pontján a Munka Törvénykönyvének rendelkezéseivel illetve a közalkalmazottak jogállásáról szóló törvény vonatkozó szabályaival ellentétes. Ezáltal sérti a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvényt, amely kimondja, hogy alacsonyabb szintű jogszabály nem lehet ellentétes magasabb szintű jogszabállyal.
A Munka Törvénykönyve rendkívüli munkavégzésre vonatkozó szabályai szerint, ha a munkavállalót a heti pihenőnapján munkára igénybe vették, helyette elsősorban másik pihenőnapot (pihenőidőt) kell adni a munkavégzést követő hónap végéig. 
A Kormányrendelet vonatkozó főszabálya, hogy az ügyeleti szolgálat után nem jár pihenőidő. Kivételként állapít csak meg 4 óra pihenőidőt a 18 órát elérő ügyelet esetében.
A Kormányrendelet 14. §-a kimondja, hogy a közalkalmazott havonta 6 ügyelet ellátására kötelezhető. (ami 8 órás ügyelettel számolva elérheti az évi 576 órát), ezzel túllépi a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény szabályait, amelyek az elrendelhető túlmunka felső határát naptári évenként száznegyvennégy, kollektív szerződés eltérő rendelkezése esetén kétszáz órában maximálja.
A 113/1992. (VII. 14.) számú Kormányrendelet a túlmunka díjazása terén is eltér a Munka Törvénykönyvének szabályaitól.
Túlmunkáért a törvény szerint a munkavállalót a rendes munkabérén felül - esetenkénti elszámolás alapján, vagy átalányként - ötvenszázalékos bérpótlék is megilleti A heti pihenőnapon munkavégzésre kötelezett munkavállaló a végzett munkáért járó munkabérén felül legalább ötvenszázalékos bérpótlékra jogosult, ha pihenőnapot kap. Ennek hiányában legalább százszázalékos bérpótlék jár. Készenlét esetén  a személyi alapbér huszonöt százalékának megfelelő munkabér jár. A munkáltató által meghatározott helyen eltöltött készenlét esetén a munkavállalót ennél magasabb összegű díjazás illeti meg.
A Kormányrendelet nem differenciál a díjazás mértékénél aszerint, hogy a munkavállaló kapott-e pihenőnapot a rendkívüli munkavégzés ellentételezéséül. Az ügyeleti díj mértéke a különbözően minősített szolgálatokban nem minden esetben éri el az 50%-ot.
Az 1992. évi XXII. törvény a Munka Törvénykönyvéről a törvény rendelkezéseitől a munkaviszonnyal összefüggő kérdésekben csak abban az esetben enged eltérést, ha a felek megállapodása, illetve kollektív szerződés a munkavállalóra kedvezőbb feltételt állapít meg.
A Munka Törvénykönyvének a munkavállalót védő rendelkezéseivel ellentétes szabályozás - a jogbiztonság nyilvánvaló sérelmén túl - sérti a munkához való alkotmányos jogot, ezáltal alkotmányos visszásságot okoz."
Tekintettel arra, hogy a Magyar Orvosi Kamara az Alkotmánybírósághoz intézett beadványában kezdeményezte a 113/1992. (VII. 14.) számú Kormányrendelet alkotmányellenességének utólagos vizsgálatát és megsemmisítését, az állampolgári jogok országgyűlési biztosa a róla szóló 1993. évi LIX. törvény 22. szakaszában biztosított jogánál fogva csatlakozott a MOK beadványához.
A fenti jelentés és a MOK-beadvány (1998. január) óta eltelt időben az Alkotmánybíróság nem hozott határozatot a jelzett kérdésben, és időközben a beadvány okafogyottá is vált, amennyiben több jogszabály módosítására is sor került ezen a területen 2000-ben és 2001-ben. Ezért szükségessé vált az új jogszabályok és a korábbiak módosításainak vizsgálata annak megállapítására, hogy a jelenlegi jogi helyzet eltér-e és ha igen mennyiben első jelentés idején sérelmezett helyzettől.
2. Az Alkotmánybíróság határozatai közül 44/1996. (X. 22.) AB határozat foglalkozik olyan kérdéssel, amely hasonló a panaszokkal érintett problémához, azaz az orvosok ügyeleti rendszerben végzett túlmunkájához.
Az indítványozó megítélése szerint a közalkalmazottak jogállásról szóló 1992. évi XXXIII. törvény végrehajtásáról a közoktatási intézményekben rendelkező 138/1992. (X. 8.) Korm. rendelet a Kjt.-vel ellentétes módon, a Munka Törvénykönyvénél kedvezőtlenebbül szabályozta a pedagógusok túlmunkára vonatkozó díjazását.
Az Alkotmánybíróság az indítványt megalapozottnak találta, mivel kimutatható volt, hogy a kifogásolt kormányrendelet alapján egyes pedagógusi munkakörökben, melyekben a kötelező óraszám 27 vagy annál több, a díjazás valóban alacsonyabb volt a Mt-ben előírt túlóradíjazásnál.
Határozatában az Alkotmánybíróság döntését a következőképpen indokolta: "A Kormány a Kjt. 16. § (2) bekezdésén alapuló rendeletalkotási jogának korlátja az Alkotmány 35. § (2) bekezdésének rendelkezése. A törvényi felhatalmazás alapján a Kormány rendeletalkotási jogköre arra terjed ki, hogy a pedagógusoknak a rendkívüli munkaidőben végzett munka díjazására vonatkozóan az Mt-nél kedvezőbb szabályokat állapítson meg. Mindaddig, amíg az R. szabályai szerint kedvezőbb túlmunkadíjazás illeti meg a pedagógust, mint amilyen az Mt. szabályai szerint megilletné, felhatalmazáson túli, Alkotmányba ütköző jogalkotásról nem beszélhetünk. Az Alkotmánybíróság a továbbiakban azt vizsgálta, hogy konkrét esetekben az R. 16. § (2) bekezdése alapján számított túlmunkadíj kedvezőbb-e az Mt. rendelkezésein alapuló túlmunkadíjnál.
A vizsgálat során az Alkotmánybíróság abból indult ki, hogy az Mt. rendelkezései a túlmunkát végző dolgozó munkabérét a túlmunka idejére járó rendes munkabér és ennek ötvenszázalékos pótléka összegében határozza meg. A túlmunka idejére járó rendes munkabér a munkavállaló időarányos munkabére. Az időarányos munkabér a személyi bér és a havi munkaidőkeret hányadosának a túlmunka idejével való szorzata. A pedagógus dolgozók esetében a havi munkaidőkeret 176 óra. Ez egyrészt a kötelező heti óraszámból (annak 4,33-mal való szorzatából), másrészt az óraadáshoz kapcsolódó, illetve neveléssel kapcsolatos pedagógusi tevékenységből áll össze. Az Mt. szabályai szerint számolt túlmunkadíjat az R. 16. § (2) bekezdése szerint számolt óradíj általában - ha a kötelező óraszám a heti 27 órát nem éri el - meghaladja. Ezekben az esetekben az R. rendelkezése nem lépi túl a Kjt-ben kapott felhatalmazást. Abban az esetben azonban, ha a pedagógus heti óraszáma eléri vagy meghaladja a 27 órát, a pedagógus az R. 16. § (2) bekezdése alapján számolt túlmunkadíja alatta marad az Mt. szerint számolt túlmunkadíjnak. Ezekben az esetekben az R. rendelkezése túllép a Kjt-ben kapott felhatalmazáson, és alkotmányellenes módon, törvénnyel ellentétesen szabályozza a túlmunka esetére járó túlmunkadíjat."
Az Alkotmánybíróság ezen határozata tehát iránymutatónak tekinthető az orvosok ügyeleti szolgálatával kapcsolatban, de csak az ügyeleti díjazás tekintetében. Az ügyeleti díjazás szabályainak részletes elemzése mutatja majd meg, hogy konkrét esetekben - "csendes ügyelet", "ügyelet" és "minősített ügyelet" - a 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet túlmunkadíjazásra vonatkozó szabályozása túlterjeszkedik-e az Mt. vonatkozó szabályain alkotmányos visszásságot okozva, vagy sem? 
3. A Magyar Orvosi Kamara (továbbiakban: MOK) az Alkotmánybírósághoz benyújtott indítványában kérte a Kjt. 59. §. (4) bekezdés b) pontja, valamint az 59. § (5) bekezdése és a 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet 9. § (1) bekezdése, a 10. § (3), (4), (5) és (7) bekezdései, a 12/A. és 14. §-ai alkotmányellenessége megállapítását, és ezen jogszabályhelyek megsemmisítését. 
Érvelésében a MOK  arra hivatkozik, hogy a Kjt. kifogásolt paragrafusa megsemmisíti az egészségügyben dolgozó közalkalmazottak vonatkozásában a  Mt. általános, a munkaidőre és pihenőidőre vonatkozó, szabályait azzal, hogy mindazon közalkalmazottak vonatkozásában, akik részt vesznek az ügyeleti, készenléti feladatok ellátásában külön szabályok vonatkoznak, melyeket a miniszter vagy a kollektív szerződés határoz meg. Ezen felhatalmazásnak megfelelően egyrészt más helyein maga a Mt. állapít meg az ügyeleti feladatok ellátásában részt vevő közalkalmazottak (orvosok) részére az átlagosnál sokkal kedvezőtlenebb feltételeket (pl. a rendkívüli munkavégzés éves mértékét 300-ról 400 órára emeli), vagy pedig a (szintén tovább módosított) 233/2000. Korm. rendelet útján olyan szabályzókat vezet be, amelyek egyértelműen többszörösen is hátrányos helyzetbe hozzák az ügyeleti szolgálatot teljesítő orvosokat - pl. az úgynevezett "csendes ügyelet" után megvonja a pihenőidőt, vagy a 16 órás ügyeletből csak két órát enged elszámolni.
Összefoglalóan a MOK a következőket állítja: " Súlyosan alkotmányellenesnek találjuk a III. és IV. fejezetben vizsgált szabályokat, amelyeket nyilvánvalóan egyetlen körülmény hozott létre, és ez nem az egészségügyi munka különleges jellege, hanem az egészségügy alacsony szintű finanszírozása. Amennyiben az egészségügyben is az egyéb munkavállalókra is szigorúan alkalmazandó normák, munkaidőlimitek érvényesülnének, pillanatok alatt kiderülne, nemhogy csökkenteni kellene az egyes kórházakban, rendelőkben működő orvosok létszámát, hanem jelentősen növelni."
A MOK beadványának elemzése azt a - az országgyűlési biztos által illetékesség hiányában nem vizsgálható -  kérdést vetik fel, hogy milyen módon értelmezhetők a jogszabályok olyan tartalmi elemei, amelyek a közalkalmazottak egy csoportja részére - akik részt vesznek az ügyeleti szolgálatok ellátásában - a Munka Törvénykönyvében lefektetett általános szabályoktól eltérően kedvezőtlenebb feltételeket állapítanak meg a munkaidő, a pihenőidő és az ügyeleti díjazás vonatkozásában?
4. Az egészségügyi miniszter 2000. januárjában kelt, az országgyűlési biztos korábban ismertetett jelentésére adott válaszában kifejtette, hogy a Magyar Köztársaság Kormánya - többek között - a folyamatos (napi 24 órás) egészségügyi ellátás biztosításával tesz eleget az Alkotmányban foglalt kötelezettségének. Ezért van szükség az orvosok és az egészségügyi személyzet túlmunkájára, amely három formában valósulhat meg: a készenlét, az ügyelet és végül a műszak. Érvelését folytatva az egészségügyi miniszter kifejti, hogy: "Az egészségügyi ágazat ügyelete olyan sajátos jogintézmény, ahol a munkavégzés, illetve a pihenőidő mértéke előre nem állapítható meg pontosan. Ezért az egészségügyi ügyelet az egyes ágazati sajátosságoktól független szabályokat tartalmazó, a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (a továbbiakban: Mt.) által nevesített alapvető munkajogi jogintézmények között sem szerepel."	
Az egészségügyi miniszter a Kjt. 1999. évi LVI. törvénnyel történő módosítása során kapott felhatalmazást az egészségügyi ügyelet szabályozására. Ezen jogalkotói munka eredménye lett a - valamennyi panaszos által kifogásolt - 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény egészségügyi ágazatban történő végrehajtásáról, valamint a 113/2001. (VI. 29.) Korm. rendelet a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény egészségügyi ágazatban történő végrehajtásáról szóló 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet módosításáról. Az egészségügyi miniszter álláspontja szerint a fent jelzett jogszabály-módosításokkal elérték azt, hogy a 113/1992. (VII. 14.) Korm. rendelet nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely a munkavállalók érdekeit védő jogszabályba ütközne.
"Az egészségügyben meghonosodott ügyeleti rendszer" problémáinak megoldása az egészségügyi miniszter - a Magyar Orvosi Kamarával megegyező - véleménye szerint egyrészt létszámnövelést igényelne, amire azonban sem a kórházi, sem pedig a háziorvosi rendszerben nincs reális lehetőség. Másrészt az ügyeletek reális mértékű díjazásához szükség lenne a fedezeti források növelésére. Ez pedig a két éves költségvetés miatt nem lehetséges.
Végül az egészségügyi miniszter válaszában kitért az ügyeletekkel aránytalanul leterhelt orvosok kifáradására, mint olyan rizikó faktorra, amely veszélyeztetheti az ellátás színvonalát. Az Egészségügyi Tudományos Tanács Igazságügyi Bizottsága jelentésében azonban egy olyan esetet sem jelzett, ahol egyértelműen összefüggés lett volna kimutatható a megállapított mulasztás, valamint a túl hosszú ügyeletek között. Megjegyzi azonban, hogy az ETT Igazságügyi Bizottsága az eléje kerülő ügyekben nem vizsgálja azt, hogy az adott ügyben érdekelt egészségügyi dolgozót milyen hosszú ügyeleti rendben foglalkoztatták, mert ennek vizsgálatára nem illetékes.
V. A vizsgálat megállapításai
1. Fogalmak meghatározása
A jogszabályok, helyenként egymásnak ellentmondó, módosítása szükségessé teszi az egészségügyben "meghonosodott" ügyeleti rendszer minél pontosabb meghatározását. A mindennapi gyakorlat oldaláról közelítve a kérdéshez azt találjuk, hogy az ügyeleti rendben elsősorban az orvosok dolgoznak. Két fő formája van az ügyeletnek: a kórházban, közalkalmazotti munkaviszonyban foglalkoztatott orvosok ügyelete, és az alapellátásban szintén közalkalmazottként, vagy ellátási szerződés keretében vállalkozóként dolgozó orvosok ügyelete.
Az ügyelet lényege, hogy az orvos napi munkaideje befejezése után ugyanazon, vagy más munkahelyen ügyeleti szolgálatba lép, ami délután négy órától másnap reggel 8 óráig tart. Az ügyelet befejezése után pedig az esetek döntő többségében az orvos nem hagyja el a munkahelyét, ahol addig 24 órát töltött folyamatosan, hanem elkezdi a következő napi rendes munkaidejét. Így végeredményben egy átlagos hétköznapi ügyelet kapcsán, amelyre havonta maximum hat alkalommal kötelezhető az orvos, 32 órát tölt folyamatosan a munkahelyén. Ez pedig egyértelműen meghaladja a Mt. által megengedett mértéket, mivel a Mt. 119. § (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik: "A munkavállaló napi, illetve heti munkaideje a tizenkét, illetve negyvennyolc órát, a készenléti jellegű munkakörben foglalkoztatott munkavállaló napi, illetve heti munkaideje a huszonnégy, illetve hetvenként órát nem haladhatja meg." A heti pihenőnapokon (szombat, vasárnap), illetve munkaszüneti napon teljesített ügyelet annyiban módosul, hogy szombati 24 órás ügyelet után az orvos elhagyja a kórházat (rendelőt), vasárnap azonban nem, ilyenkor hétfőn reggel munkába áll a 24 órás ügyeletet követően.
A rendkívüli munkavégzést a Mt. a 2001. évi XVI. törvénnyel történő módosítását megelőzően, a következőképpen határozta meg: "Rendkívüli munkaidőben történő munkavégzésnek minősül a túlmunkavégzés, a pihenőnapon vagy munkaszüneti napon történő munkavégzés, illetőleg meghatározott helyen és ideig történő készenlét [Mt. 126. § (2)]." A 127. § (1) bekezdése értelmében pedig túlmunkának minősült a munkavállaló rendes napi munkaidejét meghaladó munka, illetve ha a munkaidő előzetesen nem lett munkanapokra beosztva, akkor a munkaidőkereten felül végzett munka volt a túlmunka.
A módosítást követően a definíció is átalakult, bár tartalmilag érintetlen maradt. A Mt. 126. § (1) bekezdése értelmében "Rendkívüli munkavégzésnek minősül a munkaidő beosztástól eltérő, a munkaidőkereten felüli, illetve a készenlét alatt elrendelt munkavégzés."
Igaz ugyan, hogy a Mt. ezen a helyen nem nevesíti az ügyeletet, mint a rendkívüli munkavégzés egyik esetét, de nem azért, mintha az egészségügyi ágazat ügyelete olyan sajátos jogintézmény lenne, amelyre külön szabályok vonatkoznak, hanem azért, mert erre a kiemelésre nincs szükség.
Ha valóban külön szabályozást igénylő sajátos jogintézmény lenne az ügyelet, akkor külön jogszabályban szabályoznák az ügyelettel kapcsolatos kérdéseket, mint ahogy tették ezt a nevelőszülői jogviszony esetében, a 150/1997. (IX. 10.) Korm. rendeletben.
A következő érv, amely azt támasztja alá, hogy az ügyeletet nem lehet sajátos jogviszonynak tekinteni az, hogy amennyiben az adott egészségügyi intézményben ügyeleti időben is olyan nagy a betegforgalom, vagy olyan sok operatív tevékenységre kerül sor, hogy éjszakai orvosi műszakot kell szervezni, azonnal kiderül, hogy az ügyeleti időben végzett orvosi munka mindenben megfelel a rendkívüli munkavégzés kritériumainak. Ez megnyilvánul a díjazásban és a műszakpótlékban is.
Végül megfontolandó az is, hogy egyazon a munkahelyen, ahol az orvos ügyeletben teljesít szolgálatot a műszakban dolgozó egészségügyi személyzet tagjai (nővérek, asszisztensek, labor asszisztensek, stb.) egyértelműen túlmunkát végeznek már évtizedek óta.
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (továbbiakban: Eütv.) a betegjogokról szóló II. fejezetében a 7. § (1)-(4) bekezdései fektetik le az egészségügyi ellátáshoz fűződő alapvető jogokat. Ennek megfelelően: "(1) Minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és megkülönböztetés nélküli egészségügyi ellátáshoz.
(2) Megfelelő az ellátás, ha az az adott egészségügyi szolgáltatásra vonatkozó szakmai és etikai szabályok, illetve irányelvek megtartásával történik.
(3) Folyamatosan hozzáférhető az ellátás, amennyiben az egészségügyi ellátórendszer működése napi 24 órán keresztül biztosítja annak igénybevehetőségét."
Az Eütv. 128. §-a pontos meghatározását adja a napi 24 órás igénybevehetőségnek, vagyis az orvosi ügyeletnek és a készenlétnek. Ezáltal a 128. § a 7. §-ban foglalt betegjogok garanciális szabálya is.
A 128. § értelmében: "(1) A területi ellátási kötelezettség körében az egészségügyi dolgozó a folyamatos ellátás biztosítása érdekében - a munkáltató rendelkezésének és a külön jogszabályokban foglaltaknak megfelelően - a rendes munkaidőn kívül
a) elérhető vagy meghatározott helyen készenlétben áll, illetve
b) ügyeleti feladatokat lát el.
(2) Az (1) bekezdés tekintetében
a) készenlétnek minősül a rendkívüli munkaidőben, az egészségügyi szolgáltató által elérhető, vagy meghatározott helyen munkavégzés céljából való készen állás,
b) ügyeletnek minősül - amennyiben műszak szervezése nem szükséges vagy nem lehetséges - rendkívüli munkaidőben, ügyeleti díj ellenében, a munkavégzés helyszínén való rendelkezésre állás, továbbá az ügyeleti és munkaköri feladatok ellátása."
Jól látható tehát, hogy az Eütv. ezen rendelkezése, amely nem került módosításra, élesen elkülöníti a készenlétet és az ügyeletet. A készenlét ismérve, hogy a munkavégzés céljából történő készen állás nem a munkavégzés helyén történik, és nem is törvényszerű, hogy a készenlét ideje alatt behívják a dolgozót munkavégzésre a munkahelyére. Ezért a díjazás is készenléti díj formájában történik, kivéve, ha munkavégzésre kerül sor, mert ebben az esetben a rendkívüli munkavégzésre érvényes díjazási szabályok lépnek életbe.
Ezzel ellentétben az ügyelet minden esetben a munkavégzés helyéhez kötődik (annyira, hogy az ügyeletes orvos csak végszükség esetén hagyhatja el a kórházat, és akkor is csak úgy, ha tud gondoskodni helyettesítésről), és az ügyeletet adó orvosnak pontosan meghatározott   
 - ügyeleti és munkaköri - feladatai vannak.
Szükséges ezért kissé részletesebben megvizsgálni, hogy mit takarnak az ügyeleti, illetve munkaköri feladatok.  A munkaköri feladatok azonosak a rendes munkaidőben is végzett orvosi feladatokkal (betegvizsgálat, gyógyszerelés, műszeres vizsgálatok, konzíliumok kérése, szervezése, gyógykezelés, stb.) és ehhez adódnak hozzá az ügyelet feladatai. Ezek közül az első, hogy a rendes munkaidő végén a távozó orvosok átadják osztályukat, betegeiket az ügyeletesnek. Az átadás hossza attól függ, hogy hány beteg fekszik az egy ügyeletes orvos által ellátott osztályon (osztályokon), és közülük hányan igényelnek különleges odafigyelést, vagy speciális kezelést. Az átadást az esti órákban követi az osztályos vizit, amit az ügyeletes orvos a szolgálatban lévő szakápoló(k) segítségével hajt végre. Ekkor ellenőrzi a betegek állapotát és intézkedik, ha szükséges. Amennyiben van olyan beavatkozás, amit csak orvos végezhet el, azt elvégzi. A fentieket és a rendkívüli eseményeket dokumentálnia kell. 
Ezek voltak azok a feladatok, amelyeket minden ügyeletben, minden orvosnak kötelessége elvégezni. 
A következő csoportba tartoznak az esetenként előforduló tevékenységek. Ilyen az új betegek felvétele, vizsgálata, kezelésük beállítása, és az ehhez tartozó dokumentáció. Eseti tevékenység még a már osztályon fekvő betegek kezelése rendkívüli rosszullét esetén, vagy áthelyezésük más osztályra, kórházba, ha az adott helyen a kezelés valamely okból nem folytatható. Ez kiegészül a kórház más osztályaira adott szakorvosi konzíliummal. Mindezek rendszeresen előforduló feladatok - hiszen éppen ezek miatt van szükség az orvosi ügyeletre -, de gyakoriságuk vagy időigényük kevésbé határozható meg pontosan, mint az ügyeleti tevékenység fentebb említett, állandó összetevői. A fenti vázlatos leírásból is jól látható, hogy az ügyeletes orvos munkavégzése folyamatosnak tekinthető ugyanúgy, mint a vele egy szolgálatban dolgozó nővéreké.
2. Munkaidő és pihenőidő
A készenlét és az ügyelet ilyen részletes megtárgyalására, illetve egymástól történő elhatárolására azért van szükség, mert a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény (Továbbiakban: Kjt.) 59. §, amely tartalmazza a Mt. módosításait, összemossa a két túlmunka kategóriát, lehetőséget teremtve ezzel a Mt-i szabályozás átértelmezéséhez. A Kjt. 59. § (4) bekezdés b) pontja szünteti meg az Eütv-ben még fellelhető különbséget a készenlét és az ügyelet között a következőképpen: "119. §-ának (6) bekezdésétől eltérően, ha a készenlét, ügyelet alatti munkavégzés tartamát nem mérik, vagy az rendszeresen nem mérhető - a készenlét, ügyelet során végzett munka szokásos átlag-időtartamának alapulvételével - a miniszter vagy kollektív szerződés meghatározhatja az egy készenlétre, ügyeletre eső, a Munka Törvénykönyve 119. §-ának (3)-(6) bekezdése szempontjából figyelembe vehető időtartamát." Itt tehát egyszerű felsorolásként szerepel a két túlmunka kategória és ezzel mintegy egyenlőség jel kerül közéjük. Tovább lazítja a korábbi szabályozások tartalmát az idézett jogszabályhely azon kitétele, hogy "ha a készenlét, ügyelet alatti munkavégzés tartamát nem mérik..." hivatkozási alapot teremtve ezzel a munkáltató számára, ha nem akarja mérni az ügyeleti munkavégzést. Ennek jelentőségét majd az ügyeleti típusok (csendes ügyelet, ügyelet, minősített ügyelet) és a bérezés tárgyalásánál fogjuk látni.
A Kjt. 59. §-ának (1)-(5) bekezdései számos más ponton is módosítják a Mt-nek munkaidőre és pihenőidőre vonatkozó szabályait, speciálisan a közalkalmazotti jogviszony és ezen belül az egészségügyi tevékenységre vonatkozóan.
A fenti 59. § (1) bekezdése felsorolja mindazokat az Mt. paragrafusokat, amelyek a módosítás következtében nem alkalmazhatók a továbbiakban - 117/A. § (1); 117/B. § (2); 117/B. § (3) bekezdés b) pontja; 117/B. § (4); 127. § (4); 131. § és végül a 132. § (4)-(6) bekezdései. A felsorolt jogszabály-helyek - kivétel nélkül - bizonyos korlátokat állítanak fel a munkáltató részére a napi munkaidő, a minimális napi pihenőidő, valamint abban a tekintetben, hogy a kollektív szerződés ezektől az alap-szabályoktól mily mértékben térhet el. 
A fentieknek megfelelően a Mt. 117/B. § (1) bekezdése a napi teljes munkaidő mértékét nyolc órában állapítja meg. A Kjt. 59. § (1) bekezdése pedig - az egészségügyben dolgozó közalkalmazottak tekintetében - megszüntette a fenti paragrafus (2) bekezdését, amely a nyolc óránál rövidebb munkaidő előírását is lehetővé teszi, de változatlanul hagyta a (3) bekezdést, amely lehetővé teszi a napi teljes munkaidő 12 órára emelését, ha a munkavállaló készenléti jellegű munkakört lát el - lásd az 59. § (4) bekezdés b) pontja, amely egyenlőség jelet tesz az ügyelet és a készenlét közé.
Továbbmenve az 59. § (2) bekezdése felhatalmazást ad az egészségügyi miniszternek, hogy a Mt. vonatkozó részeitől eltérően szabályozza "a rendkívüli munkavégzés és a készenlét elrendelésének feltételeit, valamint a készenlét, és a készenlét alatt végzett munka díjazását egyaránt magában foglaló átalánydíjazás mértékét". Ezzel a jogi szabályozás lehetőséget teremt arra, hogy a készenlét díjazására bevezetett átalánydíjat a munkaadó kiterjessze az ügyeletre is úgy, hogy megadja az elszámolható órák számát, ami az ügyeletben töltött teljes idő 12,5% (csendes ügyelet) és 50%-a (minősített ügyelet) között mozog. A következő lépcsőben pedig - 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet 12. § (6) bekezdés - "az ügyeleti szolgálatért járó óránkénti ügyeleti díj"-at elnevezi átalánydíjnak. 
A Mt. 118. § (1) bekezdése "a napi munkaidő tartamának alapulvételével [8 óra] a munkaidő legfeljebb kéthavi, illetve legfeljebb nyolcheti keretben is meghatározható." Ugyanezen paragrafus (2) bekezdése szerint a napi, illetve havi munkaidő keret négyhavi, ill. tizennyolc heti keretben is meghatározható kollektív szerződés rendelkezése alapján. A Kjt. módosítás tovább emeli ezt a keretet a következőképpen: 59. § (4) a) pontja rendelkezése értelmében a "118/A. §-ának (2) bekezdésétől eltérően, legfeljebb hat havi, illetve huszonhat heti munkaidőkeret is megállapítható." 
A Kjt. 59. §-a (5) hatályon kívül helyezi ugyanezen törvény 55/A. §-ának rendelkezését és "... az egészségügyi tevékenységre vonatkozó külön törvényben meghatározott ügyeleti, készenléti feladatok ellátásában részt vevő közalkalmazott esetében az elrendelhető rendkívüli munkavégzés felső határa naptári évenként legfeljebb háromszáz, kollektív szerződés rendelkezése alapján legfeljebb négyszáz óra." 
A heti, ill. havi munkaidőkeret és az elrendelhető rendkívüli munkavégzés éves felső határának ez a felemelése önkényes és érthetetlen. Önkényes egyrészt, mert a jogszabály nem ad meg semmilyen viszonyítási alapot, amely indokolná a felemelés mértékét, érthetetlen másrészt, mivel a túlmunka éves mértéke csak akkor nem haladja meg a maximális 400 órát, ha az ügyeleti szolgálatban részt vevő közalkalmazott havonta csak egy alkalommal ügyel. A havonta elrendelhető maximális ügyeletek száma hat - az orvoslétszám alacsony volta miatt csak így, havi 3-5 (6) ügyelettel biztosítható a folyamatos ellátás -, ami egyébként éves szinten 1344 órát, a felső határ több mint háromszorosát jelenti. Havi 3 ügyelet esetén az éves óraszám 624, és 2 ügyelet esetén is még mindig 480 óra. Ez azt jelenti, hogy semmilyen módon nem lehet betartani az egyébként önkényesen megválasztott maximális, 400 órás felső határt.
A Mt. 123. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a munkáltató köteles a napi munka befejezése és a másnapi munkakezdés között legalább 11 óra pihenőidőt biztosítani. A Kjt-módosítás következtében a 11 óra 8 órára zsugorodik, amennyiben a Kjt. 59. § (4) bekezdés c) pontja értelmében a "123. §-ának (2) bekezdésétől eltérően, kollektív szerződés vagy a felek megállapodása legalább nyolc óra napi pihenőidő biztosítását írhatja elő".
A Mt. 123. § (3) bekezdése is módosul olyan formában, hogy a miniszter eltérően rendelkezhet az itt leírt szabálytól, amennyiben a munkavállalót nem illeti meg a készenlétet követően pihenőidő, ha a készenlétet nem a munkáltató telephelyén töltötte el. Ebben az esetben a módosítás eredményeképpen a munkavállalót akkor sem illeti meg pihenőidő, ha a készenlét (= ügyelet) idejét a munkáltató telephelyén töltötte - 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet 10. § (3) bekezdés. Ezen jogszabályhely rendelkezése értelmében ugyanis. "Az ügyeleti szolgálat után - a (4)-(5) bekezdésben foglaltak kivételével - nem jár pihenőidő."
A (4) bekezdés értelmében a 18 órát elérő ügyeletet követő munkaidőből minősített ügyelet esetében 6 óra pihenőidőt kell, csendes ügyelet és ügyelet esetén pedig 4 óra pihenőidőt lehet biztosítani. Mivel a rendes hétköznapi ügyelet hossza 16 óra, ez a rendelkezés elvi lehetőség marad csupán. Az (5) bekezdés a hétvégi és munkaszüneti napon teljesített ügyelet után járó pihenőidőt szabályozza oly módon, hogy a 24 órát elérő ügyelet után minősített ügyelet esetén 8 óra kötelezően kiadandó pihenőidőt, csendes ügyelet és ügyelet esetén pedig 4 óra lehetséges pihenőidőt állapít meg. A végeredmény tehát az, hogy valamennyi ügyeleti forma közül egyedül a 24 órás minősített ügyelet után kötelező 8 óra pihenőidőt biztosítani a közalkalmazottnak, ellentétben a Mt-ben megállapított szabályokkal.
A 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet 10. §-ának (7) bekezdése egy, a valóságban nem létező, fikció felállításával operálva éri el, hogy a munkahelyén folyamatosan 24 órát eltöltő közalkalmazottnak ne járjon kötelezően pihenőidő. "Ha az ügyeleti szolgálat és az azt megszakítás nélkül követő rendes munkaidő, majd újabb ügyelet együttesen eléri a 24 órát, az ügyeletet közvetlenül követően 8 óra - ... - időtartamú pihenőidőt kell biztosítani." - rendelkezik a jogszabály. A valós helyzet ezzel szemben az, hogy a rendes napi munkaidőt (8 óra) követi az ügyelet (16 óra), majd ezt az újabb rendes napi munkaidő (szintén 8 óra), és nem fordítva. Ezért a gyakorlatban nem, vagy alig-alig fordul elő olyan szolgálati helyzet, mint amilyent a jogszabály meghatároz a kötelező pihenőidő feltételeként. Ilyen szélsőséges eset - amikor az ügyeletes orvos megszakítás nélkül ügyel két-három napig (!), a közbeeső napokon pedig dolgozik - csak a nyári szabadságolások idején fordulhat elő, de ebben az esetben a jogszabályi rendelkezés ellenére sem mehet szabadnapra az orvos, mert akkor sérül a folyamatos egészségügyi ellátás biztosításának alkotmányos elve.
3. A kórházi ügyeletek fajtái
Az ügyelet és a készenlét fogalmi tisztázása során már kitértem arra, hogy a kórházi ügyeletet teljesítő orvos tevékenysége két részből tevődik össze: a rendszeresen elvégzendő orvosi teendőkből és az előre nem tervezhető feladatok ellátásából. E kétféle tevékenység megoszlását kell megvizsgálni a 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendeletben meghatározott három fajta ügyelet típus esetében. A közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. tv. egészségügyi ágazatban történő végrehajtásáról szóló fenti számú kormányrendelet 9-12 §-ai szabályozzák ezeket a kérdéseket.
Az előbb hivatkozott 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet 12. § (1) bekezdése "... az ügyelet alatti munkavégzés éves átlagos mértékére ..." hivatkozva osztja három kategóriába a kórházi ügyeleteket. Ezek a következők: csendes ügyelet, ügyelet és minősített ügyelet. A korábban részletesen elemzett Kjt. 59. § (4) bekezdés b) pontja tartalmazza azt az alaptételt, hogy akkor szervezhető ügyeleti szolgálat az egészségügyi intézményben, ha a készenlét, ügyelet alatti munkavégzés tartamát nem mérik, vagy az rendszeresen nem mérhető. Így egyértelmű, hogy az ügyeleti szolgálatok fenti hármas beosztása önkényes, hiszen senki sem méri a tényleges munkavégzést, vagy azt eleve nem mérhetőnek minősíti a jogszabály. A felosztás önkényességét elég egy-két példával érzékeltetni: például csendes ügyeletnek minősül a belgyógyászati osztályok nagy többsége, nemcsak azok, ahol krónikus betegek utókezelése folyik (úgynevezett "elfekvők"). Másik kirívó példa, hogy ügyeletnek minősülnek a toxikológiai, intenzív és traumatológiai osztályok, bár ezek esetében ugyanezen paragrafus (5) bekezdése értelmében a kollektív szerződés minősített ügyeletként kezelheti ezeket az ügyeleteket. Mégis, könnyen belátható, hogy például a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórház Toxikológiai (baleseti belgyógyászat) Osztályán ügyeleti időben, ha lehet, még nagyobb a betegforgalom (az öngyilkossági kísérletek nagy része az esti, éjszakai órákban történik), mint napközben, rendes munkaidőben. Az intenzív osztályokon pedig az ellátás lényege a 24 órás teljes körű készenlét és ellátás. Ezért nem is igen érthető, hogy ezek az osztályok miért nem kerültek eleve a minősített ügyeleti kategóriába, miért a kollektív szerződés hatáskörébe utalt lehetőség csupán a minősített ügyeleti besorolás. 
	Mivel az ügyelet alatt végzett munka, a jogszabály értelmében, nem mérhető vagy azt rendszeresen nem mérik, a hármas besorolás alapját a munkavégzési időként elszámolható óraszám képezi - 12/A § (1) bekezdés. Ennek a beosztásnak megfelelően csendes ügyeletben 16 órás (hétköznap) ügyelet esetén 2 óra, 24 órás (munkaszüneti nap) ügyeletben pedig 3 óra számolható el. Az elszámolható óraszám ügyelet esetén 4, illetve 6 óra, míg minősített ügyeletben 8 és 12 óra. Tehát, egy felvételes traumatológiai osztályon, ahol az ügyeleti szolgálatot teljesítő orvos vagy a vizsgáló helyiségben van, ahol felveszi a mentő által beszállított, sérült betegeket, vagy a műtőben, ahol megműti őket, az ügyeletben töltött ideje felét számolják el, míg ha ugyanezen az osztályon műszakot szerveznek az orvosok számára is, akkor mindjárt jár számukra a teljes munkabér, valamint ezen felül a műszakpótlék is. Ezt a méltánytalan helyzetet tovább nehezíti az a tény, hogy a jogszabályban minimumként meghatározott elszámolható óraszámokat a munkáltató, pénzügyi nehézségekre hivatkozva, egyben a maximumnak tekinti.
4. A kórházi ügyeletek díjazása
Az előző pontban vázolt rendszer képezi az ügyeleti díjazás egyik pillérét, a másikat pedig a közalkalmazotti bértábla, illetve az abból levezethető személyi illetmény. A 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet 12. § (6) bekezdése szerint "Az ügyeleti szolgálatért járó óránkénti ügyeleti díj - mint átalánydíj - mértéke az (1) bekezdésben foglalt minősítés szerint ..." az illetmény 1 órára eső összegének 55%-a (csendes ügyelet, hétköznap) és 130%-a (minősített ügyelet, munkaszüneti napon) között változik. Ha alapul veszünk egy 150.000 forintos bruttó orvosi illetményt (szakvizsga, 8-10 éves munkaviszony, adjunktusi beosztás), akkor kiszámítható, hogy az ügyeleti díj 1500 és 9000 forint között változhat a (6) bekezdés egyes pontjaiban meghatározott százalékoknak megfelelően. A 9-10.000 Ft-os felső határ azt jelenti, hogy például a traumatológiai sebész ezért a díjazásért hétvégén 24 órát dolgozik megállás nélkül.
5. Az alapellátás ügyeleti rendszere
A háziorvosok készenléti-ügyeleti szolgálatával kapcsolatban az egészségügyi miniszter 2000. januárjában kelt válaszában kitért arra, hogy panaszuk azért nem megalapozott, mert többségük ( 83 %) ma már vállalkozási keretek között végzi tevékenységét.
Igaz ugyan, hogy a vállalkozás joga valódi alapjog, ezt a jogot azonban számos - az egész társadalom érdekét szolgáló - okból korlátozni lehet.
Az önálló orvosi tevékenység definíciója a 2000. évi II. törvényben található, 1. § (2) bekezdés: " önálló orvosi tevékenység: a területi ellátási kötelezettség körében az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény szerint a háziorvos, a házi gyermekorvos, a fogorvos (a továbbiakban együtt: háziorvos) által nyújtott egészségügyi ellátás."
Az eddigiek tehát egyértelművé tették, hogy a vállalkozási keretben végzett önálló orvosi tevékenység a végzett munka feltételei szempontjából többé nem tartozik a Munka Törvénykönyve hatálya alá, akkor sem, ha kommentárja szerint: "A munkaviszonyt gyakran nehéz elhatárolni más foglalkoztatásra irányuló jogviszonytól, így például a polgári jog körébe tartozó megbízási (Ptk. 474. §), valamint a vállalkozási (Ptk. 389. §) jogviszonytól. ... A vállalkozási jogviszony keretében a vállalt tevékenységgel elérhető, a szerződésben meghatározott eredmény létrehozása, valamely dolog tervezése, elkészítése, javítása, átalakítása a döntő, mellyel szemben a megrendelő kötelezettsége díjfizetésben és a szolgáltatás átvételében áll." A háziorvos tevékenysége (benne az ügyelettel, készenléttel) a fenti jogi szabályozás következtében kikerült a Mt. hatálya alól, így az ott lefektetett szabályok nem érvényesek többé a háziorvos tevékenységére, ami a munkaidő és a pihenőidő szabályozását, az ügyeleti szolgálat ellátását,  illetve ezek díjazását illeti.
A háziorvos (házi gyermekorvos, fogorvos) tevékenységét részleteiben a 4/2000. (II. 25.) EüM rendelet szabályozza, amelynek 1. § (1) bekezdése egyértelműen megfogalmazza, hogy: "A rendelet hatálya kiterjed azokra a működtetési joggal rendelkező háziorvosokra, házi gyermekorvosokra (a továbbiakban: háziorvos) és alapellátást végző fogorvosokra, akik területi ellátási kötelezettséget vállalva
a) az önkormányzattal, az önkormányzati feladatokat ellátó egészségügyi intézménnyel közalkalmazotti jogviszonyban állnak,
b) az önkormányzattal kötött szerződés értelmében a feladatokat gazdálkodó szervezeti formában vagy magánorvosként végzik."
Ezen rendelet 1. §-ának (2) bekezdése az eddigieken is túlmenve a rendelet hatályát kiterjeszti azokra a háziorvosokra is, akik nem vállalnak ugyan területi ellátási kötelezettséget, de gazdálkodó szervezeti formában vagy magánorvosként bejelentett biztosítottak folyamatos háziorvosi ellátását végzik, és az Országos Egészségbiztosítási Pénztárral finanszírozási szerződést kötöttek. Azért szükséges a rendelet hatályának ilyen részletes ismertetése, mert a továbbiakban a rendelet felsorolja a háziorvos feladatai között az ügyeleti szolgálatban való részvételt is (4. § (2) bek. e) pontja). Az eddigiekből tehát világos, hogy a feladat ellátása szempontjából semmilyen különbség sincs attól függően, hogy milyen az ellátást végző háziorvos jogállása, ez a különbség azonban megjelenik, ha a munkavégzés feltételei és a díjazás oldaláról vizsgáljuk a kérdést.
A háziorvos orvosi tevékenysége során állami közfeladatot lát el arra való tekintettel, hogy a Magyar Köztársaság Alkotmánya a 70/D. § (1) bekezdése értelmében "A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez" Ezt a jogot a Magyar Köztársaság, többek között, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével valósítja meg. Az Eütv., már idézett,  128. §-a pontosítja az "orvosi ellátás"-t és azt területi ellátási- és folyamatos ellátási kötelezettségre osztja. 
A háziorvosnak tehát ennek a két feladatnak kell megfelelnie, ami azt jelenti, hogy személyes okokra hivatkozva (betegség esetén is) nem függesztheti fel, vagy hagyhatja abba orvosi tevékenységét csak akkor, ha megfelelő helyettesítésről gondoskodik. Ez különbözteti meg őt egy vállalkozásban dolgozó fodrásztól vagy péktől. Az állami közfeladat ellátásából eredő kötelezettségek a működési engedély kiadásának feltételeiben is megjelennek: a háziorvosi tevékenységhez az orvosi diplomán kívül megfelelő szakképzettség is szükséges, kötelező az orvos-kamarai tagság, és az országos nyilvántartásba való felvétel csakúgy, mint a nevet és engedély-számot is tartalmazó pecsét, a felelősség biztosítás, stb. 
Mindezen adminisztratív szabályokon felül az orvost esküje is kötelezi arra, hogy minden hozzá fordulót ellátásban részesítsen, illetve ha erre nem képes (megfelelő szaktudás vagy műszerezettség hiányában) akkor intézkedjen a páciens megfelelő ellátási helyre jutása érdekében. Az egyes személyek orvosi ellátása tehát látszólag a társadalmi lét mindkét alapvető szintjén (az együttélést legmagasabb állami szinten szabályozó alkotmány és törvények, és az egyéni kötelezettség vállalás szintjén is) biztosított. Ha azonban - mint ebben az esetben is - a két szint közötti egyensúly megbomlik, méghozzá úgy, hogy az állami szint a feltételek biztosításának hiányosságai miatt csak  a személyes kötelezettségre (orvosi eskü) való hivatkozással tudja elérni az ellátási kötelezettség érvényesülését, akkor olyan helyzet alakul ki, ahol az egészségügyi ellátás mindkét szereplője, az orvos és segítői, illetve a páciens is frusztrált, elégtelen helyzetbe kerül.
Az állam ugyanis (az önkormányzatokon keresztül vagy közvetlenül) nem biztosít semmilyen olyan plusztámogatást a háziorvosoknak, amelyek szükségesek lennének ahhoz, hogy az orvos megfelelhessen a vele szemben támasztott magasabb társadalmi követelményeknek.
A háziorvosi ügyelet jelenleg hazánkban a következő formákban működik:  a készenlét, az összevont ügyelet, a központi ügyelet és végül a sürgősségi ügyelet. A két utóbbi önálló vállalkozás is lehet. Készenlét esetén ügyeleti időben a háziorvos saját otthonában tartózkodik, vagy az ellátási körzetében valahol máshol (de nem a rendelőben), és egy mobil telefonon keresztül elérhető bármely időpontban. Az összevont ügyelet azonos az előzővel, de itt két, három, esetleg még több háziorvos közösen (egymást váltva a hét napjai során) látja el az ügyeletek idejére "összevont" körzeteket. Minden résztvevő orvos a saját rendelőjét használja. A központi háziorvosi ügyeleti rendszerben résztvevők egy külön ügyeleti rendelőt működtetnek asszisztenssel és gépkocsival. Itt nemcsak a terület háziorvosai ügyelnek, hanem szerződéssel máshol dolgozó orvosok is. Végül, a sürgősségi ügyelet a háziorvosi ellátási rendszer legfejlettebb formája, mert ilyenkor egy erre kialakított rendelőben, külön személyzettel, a nap 24 órájában van ügyelet, tehát a háziorvosok rendelési ideje alatt is. Ez a forma még kevéssé elterjedt.
6. Az alapellátási ügyeleti formák díjazása
A háziorvosi ügyeleti formák díjazását a 43/1999. (III. 3.) Kormány rendelet az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szabályozza. A díjazás alapját az önkormányzati illetékességi területhez tartozó lakosságszám alapján számolják. Az alapösszeg 2002-ben 25 Ft./fő/hó, amelyet egyrészt a lakosságszámmal kell megszorozni, másrészt pedig a lakosságszámtól függő területi szorzóval - 19. § (1) - (4) bekezdései. A lakosságszám és a területi szorzó (2,0 - 1,3 között a lakosságszámtól függően) ismeretében kiszámítható, hogy egy 2800 lakosú községben egy ügyeletre 4200 Ft., míg egy 80.000 lakosú körzetben 86.660 Ft. jut naponta. Ez a több mint húszszoros eltérés természetesen aránytalanul nagynak tűnik, de csak addig, amíg meg nem vizsgáljuk, hogy milyen rendszerben történik az ügyeleti szolgálat ellátása az egyik, illetve a másik esetben. A kistelepülések háziorvosainak díjazása, ami minden esetben kevesebb, mint napi 5000 Ft., nem teszi lehetővé, hogy  a háziorvos folyamatos asszisztensi jelenlétet biztosítson a rendelőben és azt sem, hogy külön gépkocsit üzemeltessen a beteglátogatásokhoz. Ezért készenléti díjat fizet saját magának és asszisztensének is, valamint a saját gépkocsiját használja rendelési idő alatt és ügyeleti időben is. 
A nagyobb lakosságszámú körzetekben, ahol az egy napra jutó ügyeleti díj már több tízezer forint, már nem készenléti rendszerben látják el az orvosok az ügyeletet, hanem összevont, illetve központi ügyeleti formában. Ez azonban azt jelenti, hogy a fenti összegből (pl. 30.000 lakos esetén napi 32.500 Ft, 80.000 lakos esetén pedig a már említett mintegy 86.000 Ft.) kell működtetni a rendelőt. Fizetni kell az asszisztenst az ügyelet teljes idejére (ez általában napi 12 órát jelent, este 8 órától, reggel 8 óráig), gépkocsit kell fenntartani gépkocsivezetővel. A személyi kiadásokhoz tartozik még az ügyeletes orvos díja, valamint a teljes díjazásban benne foglaltatik a rendelő rezsi költsége is. A rezsi költség ebben az esetben magában foglalja a kezeléshez használt orvosi eszközök és a felhasznált gyógyszerek árát is. Könnyen belátható, hogy ebben az esetben sem jut az orvosi ügyeleti díjra a kis körzetekben meghatározott 3-4000 forintnál több.
VI. Összefoglalás
A Kjt. fent tárgyalt Mt.-t módosító szabályai kivétel nélkül arra irányulnak, hogy az egészségügyben dolgozó munkavállalók szempontjából az általánostól eltérően hátrányosabb szabályokat állapítsanak meg. A Kjt. fent tárgyalt - a Munka Törvénykönyvére irányuló - módosításai formailag nem tekinthetők alkotmányellenesnek - a jogi normák azonos szintje okán - mégis, tartalmilag a módosítások beleütköznek a Mt. azon rendelkezésébe, amely kimondja, hogy bármely jogszabály csak annyiban térhet el a Mt. vonatkozó szabályaitól (5. § (2) bekezdés, 13. §, 102. §), amennyiben a munkavállaló számára kedvezőbb feltételeket állapít meg, mint amelyek a Mt-ben szerepelnek. Ezért megállapítom a súlyosan méltánytalan és alkotmányos visszásságot előidéző helyzetet az egészségügyben dolgozó és az ügyeleti szolgálatban résztvevő közalkalmazottak  munka- és pihenőideje szabályozása tekintetében.
Megállapítom továbbá, hogy a 233/2000. (XII. 23.) Kormány rendelet a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény egészségügyi ágazatban történő végrehajtásáról, az összes vizsgált rendelkezése a kórházi orvosok ügyeleti szolgálata és annak díjazása tekintetében méltánytalanul hátrányos feltételeket állapít meg. Annak ellenére, hogy a fenti szabályozás a Kjt. módosításában foglalt felhatalmazáson alapul, ellentétes  az 1987. évi XI. törvény a jogalkotásról azon szabályával (1. § (2) bekezdés), mely szerint alacsonyabb szintű jogszabály nem lehet ellentétes magasabb szintű jogszabállyal, és így alkotmányos visszásságot keletkeztet az ügyeleti szolgálatot ellátó közalkalmazottak munka- és pihenőideje, valamint ezek díjazása tekintetében, mivel hátrányosabb feltételeket állapít meg a Munka Törvénykönyve munkaidőre és pihenőidőre vonatkozó (117-129. §-ok) szabályainál.
A háziorvosok ügyeleti szolgálatával kapcsolatban azt állapítom meg, hogy miután az egészségügyi vállalkozás keretében működő háziorvos tevékenysége nem tekinthető munkaviszonynak, nem állapítható meg alkotmányos visszásság sem ebben a vonatkozásban. A többszörösen megállapított, és nem teljesítés esetére szankciókkal fenyegetett, ellátási kötelezettség miatt mégis súlyos méltánytalanság tapasztalható a háziorvosok ügyeleti szolgálatával kapcsolatban is, mivel a háziorvos, akit esküje kötelez az ellátás nyújtására, nem kapja meg az ehhez szükséges feltételeket sem a munkaidő-pihenőidő biztosítása, sem pedig az ügyeleti díj vonatkozásában. Megállapítom továbbá, hogy a készenléti- és összevont ügyeleti rendszerben dolgozó háziorvosok túlmunkával töltött ideje olyan magas, ami már komoly egészségügyi rizikó faktort jelent, és így felveti az Alkotmány 70/D § (1) bekezdésében foglalt lehető legmagasabb szintű testi és szellemi egészséghez fűződő jog sérülésének közvetlen veszélyét a háziorvosok vonatkozásában. 
VII. Ajánlás
1. A vizsgálatom során feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok jövőbeni megszüntetése érdekében, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 20. § (1) és 25. §-a alapján felkérem az egészségügyi, szociális és családügyi minisztert, hogy a foglalkoztatáspolitikai és munkaügyi miniszterrel és az igazságügyi miniszterrel együttműködve dolgozza ki az egészségügyben dolgozó és az ügyeleti szolgálatban részt vevő közalkalmazottak munka- és pihenőideje igénybevételének és díjazásának a jogrendszer egészével harmonizáló feltételrendszerét.
2. Az Obtv. 25. §-a alapján felkérem az egészségügyi, szociális és családügyi minisztert, hogy kezdeményezze a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény egészségügyi ágazatban történő végrehajtásáról szóló 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet 9-12. §-ainak módosítását annak érdekében, hogy a jelzett jogszabály maradéktalanul feleljen meg a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény előírta feltételeknek.
Budapest, 2002. augusztus 13.			
Dr. Lenkovics Barnabás

VIII. Jogszabályi háttér (kivonatos közlés)					1. melléklet
•	44/1996. (X. 22.) AB határozat
•	1987. évi XI. törvény a jogalkotásról
1. § (1) A jogalkotó szervek a következő jogszabályokat alkotják:
a) az Országgyűlés törvényt,
c) a Kormány rendeletet,
d) a miniszterelnök és a Kormány tagja (a továbbiakban együtt: miniszter) rendeletet,
e) az országos hatáskörű szerv vezetésével megbízott államtitkár (továbbiakban: államtitkár) rendelkezést,
f) az önkormányzat rendeletet.
(2) E rangsornak megfelelően az alacsonyabb szintű jogszabály nem lehet ellentétes a magasabb szintű jogszabállyal.
•	1992. évi XXII. törvény a Munka Törvénykönyvéről
A hátrányos megkülönböztetés tilalma  és az előnyben részesítés kötelezettsége
5. § (1) A munkaviszonnyal kapcsolatosan tilos hátrányos megkülönböztetést alkalmazni a munkavállalók között nemük, koruk, családi vagy fogyatékos állapotuk, nemzetiségük, fajuk, származásuk, vallásuk, politikai meggyőződésük, munkavállalói érdekképviselethez való tartozásuk, vagy ezzel összefüggő tevékenységük, továbbá minden egyéb, a munkaviszonnyal össze nem függő körülmény miatt.
(2) E törvény alkalmazása során közvetett hátrányos megkülönböztetés valósul meg, ha az érintett munkavállalói kör - az (1) bekezdésben felsorolt jellemzők alapján - túlnyomórészt egységes csoportnak tekinthető és a munkaviszonnyal kapcsolatos, formálisan mindenkivel szemben azonos követelményt támasztó vagy mindenkinek azonos jogot biztosító rendelkezés, intézkedés, feltétel, gyakorlat rájuk nézve aránytalanul kedvezőtlen, kivéve, ha ez megfelelő és szükséges, illetve objektív tényezőkkel indokolható.
A munkaviszonyra vonatkozó szabályok
13. § (1) A munkaviszonnyal összefüggő kérdéseket törvény, illetőleg törvényi felhatalmazás alapján egyéb jogszabály szabályozza.
(2) Kollektív szerződés a munkaviszonyra vonatkozó bármelyik kérdésről rendelkezhet, de - a (3) bekezdésben foglalt kivétellel - jogszabállyal ellentétes nem lehet.
(3) Kollektív szerződés, illetve a felek megállapodása e törvény harmadik részében meghatározott szabályoktól - ha e törvény másképp nem rendelkezik - eltérhet. Ennek feltétele, hogy a munkavállalóra kedvezőbb feltételt állapítson meg.
(4) A kollektív szerződés, illetve a felek megállapodása semmis, ha az a (2)-(3) bekezdésbe ütközik.
(5) Ha e törvény munkaviszonyra vonatkozó szabályt említ, ezen az (1)-(2) bekezdésben foglaltakat kell érteni.
V. fejezet
A munkavégzés szabályai
102. § (1) A munkáltató köteles a munkavállalót a munkaszerződés, a munkaviszonyra vonatkozó szabályok, illetve az egyéb jogszabályok szerint foglalkoztatni.
(2) A munkáltató köteles - az erre vonatkozó szabályok megtartásával - az egészséges és biztonságos munkavégzés feltételeit biztosítani.
(3) A munkáltató köteles
a) a munkát úgy megszervezni, hogy a munkavállaló a munkaviszonyból eredő jogait gyakorolni, kötelezettségeit teljesíteni tudja;
b) a munkavállaló számára a munkavégzéshez szükséges tájékoztatást és irányítást megadni;
c) a munkavégzéshez szükséges ismeretek megszerzését biztosítani.
(4) A munkáltató köteles a munkavállaló számára a munkaviszonyra vonatkozó szabályokban, illetve a munkaszerződésben foglaltaknak megfelelően munkabért fizetni.
VI. fejezet
A munkaidő és a pihenőidő
117. § (1) E törvény alkalmazásában
a) munkaidő: a munkavégzésre előírt idő kezdetétől annak befejezéséig tartó időtartam, amibe be kell számítani a munkavégzéshez kapcsolódó előkészítő és befejező tevékenység időtartamát. Eltérő rendelkezés vagy megállapodás hiányában a munkaidőbe a munkaközi szünet időtartama (122. §) - a készenléti jellegű munkakör kivételével - nem számít be;
b) napi munkaidő: az egy naptári napra eső, vagy huszonnégy órás megszakítás nélküli időszakba tartozó munkaidő;
c) heti munkaidő: az egy naptári hétre eső, vagy százhatvan-nyolc órás megszakítás nélküli időszakba tartozó munkaidő;
d) éjszakai munka: a huszonkét és hat óra közötti időszakban teljesített legalább két óra időtartamú munkavégzés;
e) többműszakos munkarend: ha a munkáltató napi üzemelési ideje meghaladja a munkavállaló napi teljes munkaidejét és a munkavállalók időszakonként rendszeresen, egy napon belül egymást váltva végzik azonos tevékenységüket;
f) délutáni műszak: a többműszakos munkarend alapján a tizennégy és huszonkét óra közötti időszakban teljesített legalább két óra időtartamú munkavégzés;
g) éjszakai műszak: a többműszakos munkarend alapján végzett éjszakai munka;
h) éjszakai munkát végző munkavállaló: az a munkavállaló, aki
ha) a munkarendje szerint rendszeresen éjszakai műszakban, vagy
h) az éves munkaidejének legalább egynegyedében
éjszakai munkát végez;
i) pihenőnap: a naptári nap nulla órától huszonnégy óráig tartó időszak, vagy három- és négyműszakos munkarendben, továbbá a megszakítás nélkül működő munkáltató, illetve az ilyen munkakörben foglalkoztatott munkavállaló esetében - munkaviszonyra vonatkozó szabály vagy a felek eltérő megállapodása hiányában - a következő műszak megkezdését megelőző huszonnégy óra;
j) idénymunka: az olyan munkavégzés, amely az előállított áru vagy a nyújtott szolgáltatás természete miatt - a munkaszervezés körülményeitől függetlenül - évszakhoz, az év adott valamely időszakához vagy időpontjához kötődik.
(2) Kollektív szerződés az (1) bekezdés d)-f), h), j) pontjában foglaltaktól eltérhet azzal, hogy az éjszakai munkának minősülő időszak hét óránál rövidebb nem lehet, és ebbe a huszonnégy és öt óra közötti időtartamot be kell számítani.
117/A. § ...
(2) Az egészségügyi tevékenységre vonatkozó külön törvényben meghatározott ügyeleti, készenléti feladatok ellátásában résztvevő munkavállaló esetében kollektív szerződés
a) legfeljebb hat havi, illetve legfeljebb huszonhat heti munkaidőkeretet is megállapíthat,
b) a 119. § (6) bekezdésétől eltérhet, és - a készenlét, ügyelet során végzett munka szokásos átlag-időtartamának alapulvételével - meghatározhatja az egy készenlétre, ügyeletre eső, a 119. § (3)-(6) bekezdése szempontjából figyelembe vehető időtartamot, ha a készenlét, ügyelet alatti munkavégzés tartamát nem mérik, vagy az rendszeresen nem mérhető,
c) legalább nyolc óra napi pihenőidő biztosítását írhatja elő,
d) a 123. § (3) bekezdésében, illetve a 124. § (4) és (6) bekezdésében foglaltaktól eltérhet.
(3) Ha törvény valamely gazdasági ágazat, alágazat tekintetében a munkavállaló munkavégzésére szakmai szabályt ír elő, e törvény munkaidőre és pihenőidőre vonatkozó rendelkezéseit a szakmai szabályokban meghatározott eltérő rendelkezésekkel összhangban kell alkalmazni.
A teljes munkaidő
117/B. § (1) A teljes munkaidő mértéke napi nyolc óra.
(2) Munkaviszonyra vonatkozó szabály vagy a felek megállapodása az (1) bekezdésben foglaltnál rövidebb teljes munkaidőt is előírhat.
(3) A teljes munkaidő mértéke - munkaviszonyra vonatkozó szabály vagy a felek megállapodása alapján - legfeljebb napi tizenkét órára emelhető, ha a munkavállaló
a) készenléti jellegű munkakört lát el;
b) a munkáltató, illetve a tulajdonos közeli hozzátartozója [139. § (2) bekezdés].
(4) A (3) bekezdés alkalmazása során tulajdonosnak kell tekinteni a gazdasági társaság tagját, ha a társaságra vonatkozó döntések meghozatala során a szavazatok több mint huszonöt százalékával rendelkezik.
(5) Egészségi ártalom vagy veszély kizárása érdekében jogszabály, illetve kollektív szerződés meghatározhatja a munkaidőn belül az adott tevékenységre fordítható leghosszabb időtartamot. Ezen túlmenően egyéb korlátozás is előírható.
118. § (1) A munkarendet, a munkaidőkeretet, a napi munkaidő beosztásának szabályait - kollektív szerződés rendelkezése vagy a felek megállapodása hiányában - a munkáltató állapítja meg.
(2) Megszakítás nélküli munkarend állapítható meg, ha
a) a munkáltató működése naptári naponként hat órát meg nem haladó időtartamban, illetve naptári évenként kizárólag a technológiai előírásban meghatározott okból, az ott előírt időszakban szünetel és
aa) a munkáltató társadalmi közszükségletet kielégítő alapvető szolgáltatást biztosít folyamatosan, vagy
ab) a gazdaságos, illetve rendeltetésszerű működtetés - a termelési technológiából fakadó objektív körülmények miatt - más munkarend alkalmazásával nem biztosítható; vagy
b) a munkaköri feladatok jellege ezt indokolja.
118/A. § (1) A 117/B. § (1)-(3) bekezdése szerinti napi munkaidő tartamának alapulvételével a munkaidő legfeljebb kéthavi, illetve legfeljebb nyolcheti keretben is meghatározható.
(2) Az (1) bekezdésben foglaltaktól eltérően a munkaidő kollektív szerződés rendelkezése alapján legfeljebb négyhavi, illetve legfeljebb tizennyolc heti, több munkáltatóra kiterjedő hatályú kollektív szerződés rendelkezése alapján legfeljebb hat havi, illetve legfeljebb huszonhat heti keretben is meghatározható.
(3) Kollektív szerződés legfeljebb éves, illetve legfeljebb ötvenkét heti munkaidőkeretet állapíthat meg
a) a készenléti jellegű munkakörben,
b) a megszakítás nélküli, illetve
c) a többműszakos munkarendben foglalkoztatott, továbbá
d) az idénymunkát végző munkavállaló esetében.
(4) Munkaidőkeret alkalmazása esetén a munkaidőkeret kezdő és befejező időpontját meg kell határozni és erről a munkavállalót írásban tájékoztatni kell. Írásbelinek minősül ebből a szempontból a tájékoztatás, ha azt a munkáltatónál a helyben szokásos módon közzéteszik.
(5) Munkaidőkeret alkalmazása esetén a munkaidő számításakor a 151. § (2) bekezdésében megjelölt távollét, illetve a keresőképtelenség időtartamát figyelmen kívül kell hagyni, vagy az erre eső napokat a munkavállalóra irányadó napi munkaidő mértékével kell figyelembe venni.
A munkaidő beosztása
119. § (1) A munkáltató a munkaidőt a munka jellegére, valamint az egészséges és biztonságos munkavégzés követelményére figyelemmel osztja be.
(2) A munkaidő-beosztást - kollektív szerződés eltérő rendelkezése hiányában - legalább hét nappal korábban, legalább egy hétre a 118/A. § (4) bekezdésében meghatározott módon kell közölni. Ennek hiányában az utolsó munkaidő-beosztás az irányadó.
(3) A munkavállaló napi, illetve heti munkaideje a tizenkét, illetve a negyvennyolc órát, a készenléti jellegű munkakörben foglalkoztatott munkavállaló napi, illetve heti munkaideje a huszonnégy, illetve a hetvenkét órát nem haladhatja meg. A napi, illetve a heti munkaidő mértékébe az elrendelt rendkívüli munkavégzés időtartamát be kell számítani.
(4) Munkaidőkeret megállapítása esetén a (3) bekezdés rendelkezését azzal az eltéréssel kell alkalmazni, hogy a heti munkaidő mértékét a munkaidőkeret átlagában kell figyelembe venni.
(5) A jogszabályban meghatározott egészségkárosító kockázatok között foglalkoztatott munkavállaló napi munkaideje az éjszakai munkavégzés során a nyolc órát nem haladhatja meg.
(6) A (3)-(5) bekezdés alkalmazása során a készenlét teljes időtartamát munkaidőként kell figyelembe venni, ha a munkavégzés időtartama nem mérhető.
(7) Az (1) és a (3)-(6) bekezdés rendelkezéseitől érvényesen eltérni nem lehet.
120. § (1) A munkaidő a munkanapokra - munkaidőkeret alkalmazása esetén - egyenlőtlenül is beosztható. Ilyen esetben a napi munkaidő négy óránál rövidebb nem lehet. A felek megállapodása a napi munkaidő hosszát részmunkaidő esetén rövidebb időtartamban is meghatározhatja.
(2) Kollektív szerződés vagy a felek megállapodása osztott napi munkaidőt is előírhat.
(3) A 127. § (5) bekezdése a)-b) pontjában meghatározott munkavállaló tekintetében egyenlőtlen munkaidő-beosztás, illetve osztott munkaidő csak hozzájárulásával rendelhető el.
(4) Ha az egészségi ártalom vagy veszély kizárása érdekében jogszabály vagy kollektív szerződés meghatározza a munkaidőn belül az adott tevékenységre fordítható idő leghosszabb mértékét, a munkavállaló egyenlőtlen munkaidő-beosztás esetén sem tölthet az előírtnál hosszabb időt a korlátozás hatálya alá tartozó feladatok ellátásával.
121. § (1) A 127. § (5) bekezdése a)-b) pontjában meghatározott munkavállaló éjszakai munkára [117. § (1) bekezdés d) pont] nem vehető igénybe. Ettől érvényesen eltérni nem lehet.
(2) A 117. § (1) bekezdése h) pontjában meghatározott munkavállaló részére a munkáltató a munkába lépést megelőzően, illetve a munkaviszony fennállása alatt rendszeres időközönként köteles biztosítania az egészségügyi alkalmassági vizsgálatot. Ha az orvosi vizsgálat megállapítja, hogy az éjszakai munkavégzés a munkavállaló egészségi állapotát veszélyeztetheti, vagy megbetegedése az éjszakai munkavégzéssel áll okozati összefüggésben, a munkavállalót nappali munkavégzésre kell beosztani.
A pihenőidő
122. § Ha a beosztás szerinti napi munkaidő vagy a rendkívüli munkavégzés időtartama a hat órát meghaladja, valamint minden további három óra munkavégzés után a munkavállaló részére - a munkavégzés megszakításával - legalább húsz perc munkaközi szünetet kell biztosítani.
123. § (1) A munkavállaló részére a napi munkájának befejezése és a másnapi munkakezdés között legalább tizenegy óra pihenőidőt kell biztosítani.
(2) Kollektív szerződés vagy a felek megállapodása - a 127. § (5) bekezdése c) pontjában meghatározott munkavállaló kivételével - az (1) bekezdéstől eltérően legalább nyolc óra pihenőidő biztosítását írhatja elő
a) a készenléti jellegű munkakörben,
b) a megszakítás nélküli, illetve
c) a többműszakos munkarendben foglalkoztatott, továbbá
d) az idénymunkát végző munkavállaló esetében.
(3) Kollektív szerződés vagy a felek megállapodása előírhatja, hogy a munkavállalót a készenlétet követően nem illeti meg pihenőidő, ha a készenlétet nem a munkáltató telephelyén töltötte el.
124. § (1) A munkavállalót hetenként két pihenőnap illeti meg.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott pihenőnapok helyett a munkaidő-beosztás alapján a munkavállalónak hetenként legalább negyven órát kitevő, megszakítás nélküli pihenőidő is biztosítható, amibe egy teljes naptári napnak bele kell esnie.
(3) Munkaidőkeret alkalmazása esetén a pihenőnap
a) kéthetente, illetve
b) kollektív szerződés rendelkezése vagy a felek megállapodása alapján, legfeljebb havonta - részben vagy egészben - összevontan is kiadható.
(4) Munkaidőkeret alkalmazása esetén
a) a készenléti jellegű munkakörben,
b) a megszakítás nélküli, illetve
c) a többműszakos munkarendben foglalkoztatott, továbbá
d) az idénymunkát végző munkavállaló esetében kollektív szerződés rendelkezése alapján a pihenőnap legfeljebb hathavonta - részben vagy egészben - összevontan is kiadható.
(5) A (3)-(4) bekezdésben foglaltak esetén a pihenőnap összevonásának időtartama az alkalmazott munkaidőkeret időtartamát nem haladhatja meg, továbbá hat nap munkavégzést követően egy pihenőnap kiadása kötelező.
(6) A 127. § (5) bekezdés c) pontja szerinti munkavállaló esetében a heti pihenőnap nem vonható össze.
(7) A 127. § (5) bekezdés a)-b) pontja szerinti munkavállaló esetében a heti pihenőnap összevonására csak hozzájárulásával kerülhet sor.
124/A. § (1) Vasárnapra rendes munkaidőben történő munkavégzés csak
a) a rendeltetése folytán e napon is működő munkáltatónál, illetve munkakörben, vagy
b) a 123. § (2) bekezdés a)-d) pontjában, vagy
c) a 124. § (3)-(4) bekezdésében meghatározott esetben rendelhető el.
(2) Az (1) bekezdés a) pontja tekintetében a 125. § (2) bekezdését megfelelően alkalmazni kell.
(3) Az (1) bekezdés a)-c) pontjának alkalmazása esetén havonta legalább egy pihenőnapot (pihenőidőt) vasárnap kell kiadni.
(4) Ha a munkavállaló az (1) bekezdés alapján - a 123. § (2) bekezdés b) és c) pontban meghatározott kivétellel - vasárnap végez munkát, számára az ezt közvetlenül megelőző szombaton rendes munkaidőben történő munkavégzés nem rendelhető el.
125. § (1) Munkaszüneti napon - a 127. § (1) bekezdésének második mondatában meghatározott kivétellel - a munkavállaló csak a megszakítás nélküli munkarendben, vagy a rendeltetése folytán e napon is működő munkáltatónál, illetőleg ilyen munkakörben foglalkoztatható. Ettől érvényesen eltérni nem lehet.
(2) A munkáltató, illetve a munkakör akkor minősül a munkaszüneti napon rendeltetése folytán működő munkáltatónak, illetve munkakörnek, ha a tevékenység során nyújtott szolgáltatás e napon történő rendszeres igénybevételére a munkaszüneti naphoz közvetlenül kapcsolódó helyben kialakult, vagy általánosan elfogadott társadalmi szokásokból eredő igény alapján, vagy az élet, egészség, testi épség, továbbá a vagyontárgyak védelme érdekében kerül sor.
(3) Munkaszüneti nap: január 1., március 15., húsvéthétfő, május 1., pünkösdhétfő, augusztus 20., október 23., november 1. és december 25-26.
(4) Ha a munkaszüneti nap vasárnapra esik, az e napon, illetve a húsvétvasárnapon és a pünkösdvasárnapon történő munkavégzés tekintetében a munkaszüneti napra vonatkozó szabályokat kell megfelelően alkalmazni.
(5) A munkaidő-beosztásának a munkaszüneti napok miatt indokolt változtatását a gazdasági miniszter évenként szabályozza. E változtatás során vasárnap nem nyilvánítható munkanappá.
A rendkívüli munkavégzés
126. § (1) Rendkívüli munkavégzésnek minősül a munkaidő-beosztástól eltérő, a munkaidőkereten felüli, illetve a készenlét alatt elrendelt munkavégzés.
(2) Nem minősül rendkívüli munkavégzésnek, ha a munkavállaló az engedélyezett távollét idejét a munkáltatóval történt megállapodás alapján ledolgozza.
127. § (1) A munkáltató rendkívüli munkavégzést csak különösen indokolt esetben rendelhet el. Munkaszüneti napon rendkívüli munkavégzés kizárólag
a) a rendes munkaidőben e napon is foglalkoztatható munkavállaló számára, vagy
b) baleset, elemi csapás vagy súlyos kár, továbbá az életet, egészséget, testi épséget fenyegető közvetlen és súlyos veszély megelőzése, illetőleg elhárítása érdekében rendelhető el.
(2) A rendkívüli munkavégzés elrendelése nem veszélyeztetheti a munkavállaló testi épségét, egészségét, illetőleg nem jelenthet személyi, családi és egyéb körülményeire tekintettel aránytalan terhet.
(3) Kollektív szerződés rendelkezése vagy a munkavállaló kérése esetén a rendkívüli munkavégzést írásban kell elrendelni.
(4) A munkavállaló számára naptári évenként legfeljebb kétszáz, kollektív szerződés rendelkezése alapján legfeljebb háromszáz óra rendkívüli munkavégzés rendelhető el.
(5) Rendkívüli munkára nem vehető igénybe
a) a nő terhessége megállapításától a gyermeke egyéves koráig,
b) a gyermekét egyedül nevelő férfi a gyermeke egyéves koráig, valamint
c) a munkavállaló, ha foglalkoztatására jogszabályban meghatározott egészségkárosító kockázatok között kerül sor.
Ettől érvényesen eltérni nem lehet.
(6) A gyermekét egyedül nevelő munkavállaló - gyermeke egyéves korától négyéves koráig - csak beleegyezésével vehető igénybe rendkívüli munkára.
128. § (1) Nem esik korlátozás alá a rendkívüli munkavégzés - a 127. § (5) bekezdése kivételével -, ha arra baleset, elemi csapás vagy súlyos kár, továbbá az életet, egészséget, testi épséget fenyegető közvetlen és súlyos veszély megelőzése, illetőleg elhárítása érdekében kerül sor.
(2) Az (1) bekezdésben rögzített feltételek részletes szabályait a közoktatásra és az egészségügyi tevékenységre vonatkozó jogszabály az ágazat tekintetében meghatározhatja.
Készenlét
129. § (1) A munkáltató a munkavállalót - különösen indokolt esetben - meghatározott helyen és ideig történő készenlétre kötelezheti. Eltérő rendelkezés hiányában a készenlét helyét a munkavállaló jogosult meghatározni.
(2) A készenlét elrendelésére a 127. § rendelkezéseit megfelelően alkalmazni kell.
(3) A készenlét időtartama alatt a munkavállaló köteles gondoskodni a munkára képes állapotának megőrzéséről.
(4) A készenlét elrendelését megkezdése előtt legalább egy héttel korábban és egy hónapra előre közölni kell. Ettől a munkáltató - különösen indokolt esetben - eltérhet. Az eltérés során az egészséges és biztonságos munkavégzés követelményeire figyelemmel kell lenni. A készenlét elrendelésének szabályait a kollektív szerződés a fentiektől eltérően is megállapíthatja.

•	2001. évi XVI. törvény - a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. tv. módosításáról
(Beépítve az 1992. évi XXII. törvény szövegébe)

•	1992. évi XXXIII. törvény a közalkalmazottak jogállásáról

59. § (1) A közalkalmazotti jogviszony tekintetében a Munka Törvénykönyvének a munkaidőről és a pihenőidőről szóló rendelkezései közül (Harmadik rész, VI. fejezet) a 117/A. § (1) bekezdése, a 117/B. § (2) bekezdése, a (3) bekezdésének b) pontja és a (4) bekezdése, a 127. § (4) bekezdése, a 131. §-a, valamint a 132. § (4)-(6) bekezdése nem alkalmazható.
(2) A Munka Törvénykönyvének
a) a 123. § (3) bekezdésében foglaltakról a miniszter eltérően rendelkezhet,
b) a 127. és 129. §-ában foglaltakon túl a miniszter szabályozhatja a rendkívüli munkavégzés és a készenlét elrendelésének feltételeit, valamint a készenlét és a készenlét alatt végzett munka díjazását egyaránt magában foglaló átalánydíjazás mértékét.
(3) ...
(4) Az egészségügyi tevékenységre vonatkozó külön törvényben meghatározott ügyeleti, készenléti feladatok ellátásában részt vevő közalkalmazott esetében a Munka Törvénykönyve
a) 118/A. §-ának (2) bekezdésétől eltérően, legfeljebb hat havi, illetve huszonhat heti munkaidőkeret is megállapítható,
b) 119. §-ának (6) bekezdésétől eltérően, ha a készenlét, ügyelet alatti munkavégzés tartamát nem mérik, vagy az rendszeresen nem mérhető - a készenlét, ügyelet során végzett munka szokásos átlag-időtartamának alapulvételével - a miniszter vagy kollektív szerződés meghatározhatja az egy készenlétre, ügyeletre eső, a Munka Törvénykönyve 119. §-ának (3)-(6) bekezdése szempontjából figyelembe vehető időtartamát,
c) 123. §-ának (2) bekezdésétől eltérően, kollektív szerződés vagy a felek megállapodása legalább nyolc óra napi pihenőidő biztosítását írhatja elő,
d) 124. §-ának (4) és (6) bekezdésében foglaltaktól kollektív szerződés vagy a felek megállapodása eltérhet.
(5) E törvény 55/A. §-ának rendelkezésétől eltérően, az egészségügyi tevékenységre vonatkozó külön törvényben meghatározott ügyeleti, készenléti feladatok ellátásában részt vevő közalkalmazott esetében az elrendelhető rendkívüli munkavégzés felső határa naptári évenként legfeljebb háromszáz, kollektív szerződés rendelkezése alapján legfeljebb négyszáz óra.
1. számú melléklet az 1992. évi XXXIII. törvényhez
A fizetési osztályok első fizetési fokozata szerinti garantált illetmények havi összege forintban, valamint a fizetési fokozatokhoz tartozó legkisebb szorzószámok a 2001. évben
 	 	 Fizetési osztályok	
 	 Fizetési fokozatok	 A	 B	 C	 D	 E	 F	 G	 H	 I	 J	
 	 1.	 23 200	 26 000	 27 300	 28 700	 32 800	 39 600	 43 700	 46 500	 51 900	 57 300	
 	 2.	 1,04	 1,05	 1,05	 1,05	 1,05	 1,06	 1,06	 1,06	 1,06	 1,06	
 	 3.	 1,08	 1,10	 1,10	 1,10	 1,10	 1,12	 1,12	 1,12	 1,12	 1,12	
 	 4.	 1,12	 1,15	 1,15	 1,15	 1,15	 1,18	 1,18	 1,18	 1,18	 1,18	
 	 5.	 1,16	 1,21	 1,21	 1,21	 1,21	 1,24	 1,24	 1,24	 1,24	 1,24	
 	 6.	 1,20	 1,27	 1,27	 1,27	 1,27	 1,30	 1,30	 1,30	 1,30	 1,30	
 	 7.	 1,24	 1,33	 1,33	 1,33	 1,33	 1,36	 1,36	 1,36	 1,36	 1,36	
 	 8.	 1,28	 1,39	 1,39	 1,39	 1,39	 1,42	 1,42	 1,42	 1,42	 1,42	
 	 9.	 1,32	 1,45	 1,45	 1,45	 1,45	 1,48	 1,48	 1,48	 1,48	 1,48	
 	 10.	 1,36	 1,51	 1,51	 1,51	 1,51	 1,54	 1,54	 1,54	 1,54	 1,54	
 	 11.	 1,40	 1,57	 1,57	 1,57	 1,57	 1,60	 1,60	 1,60	 1,60	 1,60	
 	 12.	 1,44	 1,63	 1,63	 1,63	 1,63	 1,66	 1,66	 1,66	 1,66	 1,66	
 	 13.	 1,48	 1,69	 1,69	 1,69	 1,69	 1,73	 1,73	 1,73	 1,73	 1,73	
 	 14.	 1,52	 1,75	 1,75	 1,75	 1,75	 1,80	 1,80	 1,80	 1,80	 1,80	
A fizetési osztályok első fizetési fokozata szerinti garantált illetmények havi összege forintban, valamint a fizetési fokozatokhoz tartozó legkisebb szorzószámok a 2002. évben
 	 	 Fizetési osztályok	
 	 Fizetési fokozatok	 A	 B	 C	 D	 E	 F	 G	 H	 I	 J	
 	 1.	 25 000	 28 000	 29 400	 30 900	 35 300	 42 700	 47 100	 50 100	 55 900	 61 700	
 	 2.	 1,04	 1,05	 1,05	 1,05	 1,05	 1,06	 1,06	 1,06	 1,06	 1,06	
 	 3.	 1,08	 1,10	 1,10	 1,10	 1,10	 1,12	 1,12	 1,12	 1,12	 1,12	
 	 4.	 1,12	 1,15	 1,15	 1,15	 1,15	 1,18	 1,18	 1,18	 1,18	 1,18	
 	 5.	 1,16	 1,21	 1,21	 1,21	 1,21	 1,24	 1,24	 1,24	 1,24	 1,24	
 	 6.	 1,20	 1,27	 1,27	 1,27	 1,27	 1,30	 1,30	 1,30	 1,30	 1,30	
 	 7.	 1,24	 1,33	 1,33	 1,33	 1,33	 1,36	 1,36	 1,36	 1,36	 1,36	
 	 8.	 1,28	 1,39	 1,39	 1,39	 1,39	 1,42	 1,42	 1,42	 1,42	 1,42	
 	 9.	 1,32	 1,45	 1,45	 1,45	 1,45	 1,48	 1,48	 1,48	 1,48	 1,48	
 	 10.	 1,36	 1,51	 1,51	 1,51	 1,51	 1,54	 1,54	 1,54	 1,54	 1,54	
 	 11.	 1,40	 1,57	 1,57	 1,57	 1,57	 1,60	 1,60	 1,60	 1,60	 1,60	
 	 12.	 1,44	 1,63	 1,63	 1,63	 1,63	 1,66	 1,66	 1,66	 1,66	 1,66	
 	 13.	 1,48	 1,69	 1,69	 1,69	 1,69	 1,73	 1,73	 1,73	 1,73	 1,73	
 	 14.	 1,52	 1,75	 1,75	 1,75	 1,75	 1,80	 1,80	 1,80	 1,80	 1,80	

•	1959. évi IV. törvény - A Polgári Törvénykönyvről
389. § Vállalkozási szerződés alapján a vállalkozó valamely dolog tervezésére, elkészítésére, feldolgozására, átalakítására, üzembe helyezésére, megjavítására vagy munkával elérhető más eredmény létrehozására, a megrendelő pedig a szolgáltatás átvételére és díj fizetésére köteles.
A vállalkozás szabadságának elve
Az Alkotmány 9. § (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy a Magyar Köztársaság elismeri és támogatja a vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát.
A vállalkozás joga valódi alapjog, de érvényesülésének korlátozása nem eleve alkotmányellenes. A foglalkozás gyakorlásának korlátai jórészt szakmai és célszerűségi szempontból indokoltak [21/1994. (IV. 16.) AB határozat]. A vállalkozáshoz való jog nem korlátlan jog. Senkinek sincs abszolút joga a meghatározott foglalkozás gyakorlásához, illetve valamely foglalkozásnak az általa kiválasztott vállalkozási formában történő gyakorlásához [65/1997. (XII. 18.) AB határozat].
Jogszabály tehát az egyes vállalkozási tevékenységek kapcsán korlátozásokat írhat elő, így például
- adott vállalkozási tevékenységhez meghatározott szakképzettséget követelhet meg,
- bizonyos tevékenység végzését hatósági engedélyhez kötheti,
- a tevékenység gyakorlásához kötelező kamarai tagságot írhat elő,
- egyéb módon korlátozhatja meghatározott körben a vállalkozási tevékenységet.
Az 1998. július 1-jén hatályba lépett egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 3. § f) pontja meghatározza az egészségügyi szolgáltató fogalmát. Ilyennek minősül - a tulajdoni formától és a fenntartótól függetlenül - az egészségügyi szolgáltatás nyújtására az egészségügyi hatóság által kiadott működési engedély alapján jogosult jogi személy, jogi személyiség nélküli szervezet és minden olyan természetes személy, aki a szolgáltatást saját nevében nyújtja. Az orvosi, a klinikai szakpszichológusi, illetve az egyéb egészségügyi és szociális tevékenység gyakorlásáról szóló 30/1989. (XI. 15.) SZEM rendelet 1. § c) pontja szerint a szolgáltató tevékenység orvosi magángyakorlat, egyéb egészségügyi és szociális magántevékenység keretében is végezhető. Az orvosi magángyakorlat engedéllyel végezhető és az egészségügyi szolgáltató köteles felelősségbiztosítási szerződést kötni [az egészségügyi és szociális vállalkozásról szóló 113/1989. (XI. 15.) MT rendelet].

474. § (1) Megbízási szerződés alapján a megbízott köteles a rábízott ügyet ellátni.
(2) A megbízást a megbízó utasításai szerint és érdekének megfelelően kell teljesíteni.
(3) Ha a megbízás teljesítéséhez szerződéskötésre van szükség, a megbízáshoz olyan alakszerűségek szükségesek, amilyeneket jogszabály a megbízás alapján kötendő szerződésre előír.
5. munkaviszony és megbízás
Az előzőekben tárgyaltaktól eltérően a jogviszony mikénti minősítése ebben az esetben két jogág közötti különbségtételt jelent, aminek nem csak az alkalmazandó anyagi jogi szabályok szempontjából van döntő jelentősége, de egyúttal azt is meghatározza, hogy az ügy melyik helyi bíróság hatáskörébe tartozik [Pp. 22. § (1)-(2)]. A konkrét ügyben tehát a felek jogviszonyának téves minősítése egyúttal a garanciális hatásköri szabályok megsértésével is jár, amely minden esetben az első fokú ítélet hatályon kívül helyezését vonja maga után (Pp. 252. §).
Elöljáróban ki kell emelni, hogy kizárólag a jogviszony tartalma az elhatárolás alapja, az alakszerűségi szabályok és esetleg annak mellőzése ebből a szempontból közömbös. A kötelező írásbeli alak mellőzésével kötött munkaszerződés - meghatározott feltételek melletti - érvénytelenségének ténye ugyanis nem változtat azon, hogy a felek között munkajogi jogviszony jött létre [1992. évi XXII. törvény 10. § (1), 76. § (4)]. A munkaviszony és a megbízás közös vonása, hogy szerződésen alapuló jogviszony, amelyben a szerződésszerű teljesítés fogalmi eleme a másik fél érdekét szolgáló, utasításainak megfelelő tevékenység kifejtése.
•	2000. évi II. törvény az önálló orvosi tevékenységről
Az Országgyűlés felismerve, hogy az egészségügyi reform végrehajtása, a betegségek megelőzése, felismerése és gyógyítása csak a szakmáját szerető orvostársadalom aktív közreműködésével valósítható meg, figyelemmel arra, hogy a gyógyítás közügy, amelyben az elsődleges felelősség a gyógyító orvost terheli, e munka elismerése, az orvostársadalom helyzetének, ezáltal a betegellátás színvonalának javítása érdekében a következő törvényt alkotja:
1. § (1) E törvény hatálya a Magyar Köztársaság területén az egészségügyi szolgáltatás keretében nyújtott önálló orvosi tevékenységre és az e tevékenységet nyújtó orvosokra terjed ki.
(2) E törvény alkalmazásában
a) önálló orvosi tevékenység: a területi ellátási kötelezettség körében az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény szerint a háziorvos, a házi gyermekorvos, a fogorvos (a továbbiakban együtt: háziorvos) által nyújtott egészségügyi ellátás;

•	1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

7. § (1) Minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és megkülönböztetés nélküli egészségügyi ellátáshoz.
(2) Megfelelő az ellátás, ha az az adott egészségügyi szolgáltatásra vonatkozó szakmai és etikai szabályok, illetve irányelvek megtartásával történik.
(3) Folyamatosan hozzáférhető az ellátás, amennyiben az egészségügyi ellátórendszer működése napi 24 órán keresztül biztosítja annak igénybevehetőségét.
(4) Megkülönböztetés nélküli az ellátás, ha az egészségügyi szolgáltatás nyújtása során nem történik hátrányos megkülönböztetés a betegek között társadalmi helyzetük, politikai nézeteik, származásuk, nemzetiségük, vallásuk, nemük, szexuális irányultságuk, koruk, családi állapotuk, testi vagy értelmi fogyatékosságuk, képzettségük és minden más egyéb, az egészségi állapotukkal össze nem függő ok alapján.

93. § (1) Az ügyeleti rendszer a napi munkarenden kívül bekövetkező sürgősségi esetekben a 88-92. §-ok szerinti egészségügyi ellátás folyamatos igénybevételének lehetőségét biztosítja.
(2) Az ügyeleti ellátás célja az egészségügyi szolgáltatók napi munkarend szerinti munkaidő befejezésének időpontjától a következő napi munkarend szerinti munkaidő kezdetéig a beteg vizsgálata, egészségi állapotának észlelése, alkalomszerű és azonnali sürgősségi beavatkozások elvégzése, illetőleg fekvőbeteg-gyógyintézetbe történő sürgősségi beutalása, valamint a külön jogszabályokban meghatározott eljárásokban való részvétel.

128. § (1) A területi ellátási kötelezettség körében az egészségügyi dolgozó a folyamatos ellátás biztosítása érdekében - a munkáltató rendelkezésének és a külön jogszabályokban foglaltaknak megfelelően - a rendes munkaidőn kívül
a) elérhető vagy meghatározott helyen készenlétben áll, illetve
b) ügyeleti feladatokat lát el.
(2) Az (1) bekezdés tekintetében
a) készenlétnek minősül a rendkívüli munkaidőben, az egészségügyi szolgáltató által elérhető, vagy meghatározott helyen munkavégzés céljából való készen állás, 
b) ügyeletnek minősül - amennyiben műszak szervezése nem szükséges vagy nem lehetséges - rendkívüli munkaidőben, ügyeleti díj ellenében, a munkavégzés helyszínén való rendelkezésre állás, továbbá az ügyeleti és munkaköri feladatok ellátása.

•	1999. évi LXXI. törvény az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény módosításáról

24. § (3) e) 128. §-a (1) bekezdésének a) pontjában a "meghatározott helyen készenlétben áll, illetve" szövegrész helyébe az "elérhető vagy meghatározott helyen készenlétben áll, illetve" szövegrész,

•	233/2000. (XII. 23.) Kormány rendelet a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény egészségügyi ágazatban történő végrehajtásáról
[A törvény 59. §-ának (2) bekezdéséhez]
9. § (1) Az egészségügyi intézmény gyógyító és azzal összefüggő feladatainak folyamatos ellátása érdekében ügyeleti, készenléti szolgálat is szervezhető. Ügyelet, készenlét ellátására - kivéve, ha jogszabály másként rendelkezik, vagy azt a betegellátáshoz kapcsolódó rendkívüli körülmény, helyzet vagy esemény (a továbbiakban: rendkívüli helyzet) teszi szükségessé - a közalkalmazott havonta hat alkalommal kötelezhető.
(2) Ügyeletnek minősül, ha a közalkalmazott rendkívüli munkaidőben - a feladatok folyamatos ellátása érdekében - ügyeleti díj ellenében, a munkavégzés helyszínén rendelkezésre áll, és elvégzi az ügyeleti feladatokat.
(3) Abban az intézményben, szolgálatnál vagy munkakörben, ahol műszak szervezése nem szükséges vagy nem lehetséges, de az előre nem tervezhető feladatok ellátásához a közalkalmazott állandó jelenléte indokolt, ügyeletet kell szervezni.
10. § (1) Egy ügyeleti szolgálat legfeljebb a munkaidő befejezésétől a következő munkaidő kezdetéig tarthat, és - a (2) bekezdésben meghatározottak kivételével - nem haladhatja meg a 18 órát.
(2) Rendkívüli helyzetben, valamint a heti pihenőnapon vagy munkaszüneti napon ellátott ügyelet időtartama 24 óra lehet.
(3) Az ügyeleti szolgálat után - a (4)-(5) bekezdésben foglaltak kivételével - nem jár pihenőidő.
(4) A 18 órát elérő ügyeletet közvetlenül követő munkaidőből
a) minősített ügyelet után 6 óra pihenőidőt kell,
b) csendes ügyelet, ügyelet után 4 óra pihenőidőt lehet biztosítani.
(5) A 24 órát elérő ügyeletet közvetlenül követő munkaidőből
a) minősített ügyelet után 8 óra - illetőleg ha a közalkalmazott teljes napi munkaideje ennél rövidebb, annak megfelelő - időtartamú pihenőidőt kell,
b) csendes ügyelet, ügyelet után 4 óra pihenőidőt lehet biztosítani.
(6) A (4) bekezdésben és az (5) bekezdés b) pontjában meghatározottnál magasabb mértékű pihenőidőt kollektív szerződés állapíthat meg.
(7) Ha az ügyeleti szolgálat és az azt megszakítás nélkül követő rendes munkaidő, majd újabb ügyelet együttesen eléri a 24 órát, az ügyeletet közvetlenül követően 8 óra - illetőleg ha a közalkalmazott teljes napi munkaideje ennél rövidebb, annak megfelelő - időtartamú pihenőidőt kell biztosítani.
11. § Az ügyeleti és készenléti szolgálatra történő beosztást, a tárgyhónapot megelőző hónap 20. napjáig el kell készíteni, és azt az érintett közalkalmazottal írásban közölni kell. Rendkívüli helyzetben az előzetes beosztástól el lehet térni.
12. § (1) Az ügyeleti szolgálat az ügyelet alatti munkavégzés éves átlagos mértékére tekintettel:
a) csendes ügyelet,
b) ügyelet,
c) minősített ügyelet
lehet.
(2) Csendes ügyeletnek minősül minden olyan ügyelet, amely nem tartozik a (3), illetve (4) bekezdés szerint szabályozott esetekhez.
(3) Ügyeletnek minősül:
a) a sebészeti osztályon,
b) a traumatológiai osztályon,
c) az intenzív osztályon,
d) a kora- és újszülött osztályon,
e) a toxikológiai osztályon,
f) a művese osztályon,
g) a szülészeti, nőgyógyászati osztályon,
h) az akut felvételt adó osztályokon, ideértve a felvételes mátrix osztályt is,
i) minden olyan osztályon, ahol a fenti jellegű feladatok ellátását kapcsoltan végzik, különösen a folyamatos diagnosztikai hátteret biztosító osztályokon, valamint
j) az alapellátásban
teljesített ügyelet.
(4) Minősített ügyeletnek kell tekinteni:
a) az anaesthesiológiai ügyeletet, továbbá
b) a traumatológiai osztályon felvételes napon,
c) az idegsebészeti és stroke osztályon felvételes napon,
d) neurotraumatológiai osztályon felvételes napon,
e) az alkohol és drog intoxikált betegek ellátására kijelölt osztályon,
f) központi intenzív osztályon
teljesített ügyeletet.
(5) Kollektív szerződésben a (3) bekezdésben felsorolt ügyeleti szolgálatok minősített ügyeletként is meghatározhatóak.
(6) Az ügyeleti szolgálatért járó óránkénti ügyeleti díj - mint átalánydíj - mértéke az (1) bekezdésben foglalt minősítés szerint:
a) csendes ügyeletben
aa) hétköznap: az illetmény 1 órára eső összegének 55%-a,
ab) heti pihenőnapon: az illetmény 1 órára eső összegének 60%-a,
ac) munkaszüneti napon: az illetmény 1 órára eső összegének 70%-a;
b) ügyeletben
ba) hétköznap: az illetmény 1 órára eső összegének 70%-a,
bb) heti pihenőnapon: az illetmény 1 órára eső összegének 80%-a,
bc) munkaszüneti napon: az illetmény 1 órára eső összegének 90%-a,
c) minősített ügyeletben
ca) hétköznap: az illetmény 1 órára eső összegének 110%-a,
cb) heti pihenőnapon: az illetmény 1 órára eső összegének 120%-a,
cc) munkaszüneti napon: az illetmény 1 órára eső összegének 130%-a.
Kollektív szerződés az a)-c) pontokban meghatározott mértéknél magasabb ügyeleti díjat állapíthat meg.
(7) Ügyeleti díjra a vezető beosztású közalkalmazott is jogosult.
12/A. § (1) Amennyiben az ügyelet alatti munkavégzés tartamát a munkáltatónál nem mérik, és azt kollektív szerződés sem határozza meg, az egy ügyeletre eső, a Munka Törvénykönyve 119. §-ának (3)-(6) bekezdése szempontjából figyelembe vehető tényleges munkavégzés időtartama
a) csendes ügyeletnél:
aa) hétköznap 16 órás ügyeleti szolgálat esetén legalább 2 óra,
ab) heti pihenőnapon (hétvégén), munkaszüneti napon, 24 órás ügyeleti szolgálat esetén legalább 3 óra;
b) ügyeletnél:
ba) hétköznap 16 órás ügyeleti szolgálat esetén legalább 4 óra,
bb) heti pihenőnapon (hétvégén), munkaszüneti napon, 24 órás ügyeleti szolgálat esetén legalább 6 óra;
c) minősített ügyeletnél:
ca) hétköznap 16 órás ügyeleti szolgálat esetén legalább 8 óra,
cb) heti pihenőnapon (hétvégén), munkaszüneti napon, 24 órás ügyeleti szolgálat esetén legalább 12 óra.
(2) A tényleges munkavégzés ügyeleti időn belüli aránya legalább csendes ügyeletnél 12,5%, ügyeletnél 25%, minősített ügyeletnél 50%.
(3) Sürgősségi betegellátó osztályokon a folyamatos betegellátás műszak szervezésével történik. Azokon a minősített ügyeletet ellátó osztályokon, ahol az intenzív munkavégzés miatt a feladatellátás ügyelettel megfelelően nem biztosítható, műszak szervezése indokolt.
12/B. § (1) A Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény 128. § (2) bekezdése alapján nem esik korlátozás alá a rendkívüli munkavégzés
a) az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény XIV. fejezetében meghatározott katasztrófa-egészségügyi ellátás keretében végzett tevékenység esetében, illetve
b) amennyiben a szervezett ügyeleti ellátásban rendkívüli, előre nem tervezhető akut eseti feladat olyan mértékű ellátása szükséges, amely a rendelkezésre álló ügyeleti szolgálatot teljesítő személyekkel nem biztosítható, és ezért
ba) az ügyeletben, illetve a készenlétben részt nem vevő munkatársak berendelése is szükségessé válik, illetve
bb) az ügyeletben részt nem vevő intézetnél hatósági intézkedésre soron kívüli ügyeleti szolgálat megszervezése válik szükségessé.
(2) Az (1) bekezdés ba)-bb) pontjaiban foglalt rendkívüli munkavégzés elrendelésének szükségességét az intézményvezető kérésére az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) fővárosi és megyei intézetei utólag igazolják.
(3) Az (1) bekezdés ba) pontjában és (2) bekezdésében foglaltakat az Országos Mentőszolgálatnál több műszakban foglalkoztatott közalkalmazottak esetében alkalmazni kell.
13. § (1) Készenlétnek minősül, ha a közalkalmazott rendkívüli munkaidőben a feladatok folyamatos ellátása érdekében, külön díjazásért a munkavégzésre készen áll, és értesítés esetén, - rövid időn belül - a munkavégzés helyén megjelenik.
(2) Ahol további műszak vagy ügyeleti szolgálat nem szükséges, az esetlegesen jelentkező feladat azonban szükségessé teheti a közalkalmazott behívását, készenlétet kell szervezni.
(3) A közalkalmazottat a készenlétet követően pihenőidő nem illeti meg.
(4) Ha a készenlét időtartama alatt a közalkalmazottat a munkáltatója munkára igénybe veszi, az értesítéstől számítva a készenlét alatti munkavégzés teljes időtartamára, a túlmunka díjazásra vonatkozó rendelkezések szerint jár ellenérték.
14. § Ha a készenléti idő alatt teljesített munka és az azt megszakítás nélkül követő rendes munkaidő és ügyelet összességében meghaladja a 24 órát, az ügyeletet közvetlenül követően 8 óra - illetőleg ha a közalkalmazott teljes napi munkaideje ennél rövidebb, annak megfelelő - időtartamú pihenőidőt kell biztosítani.
•	113/2001. (VI. 29.) Kormány rendelet a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény egészségügyi ágazatban történő végrehajtásáról szóló 233/2000. (XII. 23.) Korm. rendelet módosításáról [Beépítve a 233/200. (XII. 23.) Korm. rendeltbe.]
•	4/2000. (II. 25.) EüM rendelet a háziorvosi, házi gyermekorvosi és fogorvosi tevékenységről
9. § (1) A háziorvosi feladatok munkaidőn kívüli sürgősségi ellátására ügyeleti szolgálatot, sürgősségi orvosi szolgálatot vagy készenlétet kell szervezni.
(2) Központi ügyeleti szolgálatot azon háziorvosi ellátási területre lehet szervezni, amelyben nem működik a (4) bekezdésben meghatározott sürgősségi orvosi szolgálat. A központi ügyeleti szolgálat szervezésének feltételei:
a) a szükséges személyzet (orvos, ápoló, gépjárművezető) megléte,
b) az ellátandó területtől és a szolgálatot teljesítő orvosok számától függően egy vagy több gépkocsi biztosítása,
c) olyan központi fekvésű telephely, amely lehetővé teszi a szolgálatot igénybe vevők számára a megfelelő megközelítést.
d) a háziorvosi feladatok sürgősségi ellátásához szükséges felszerelés és berendezés megléte.
(3) Összevont ügyeleti szolgálat a háziorvosoknak a sürgős orvosi tevékenységek elvégzése céljából a szervezett olyan szolgálata, amelyet az abban részt vevő háziorvosok a kijelölt orvosi rendelőre telepítve látnak el.
(4) Sürgősségi orvosi szolgálatot mentőállomással rendelkező településen lehet szervezni, ha a rendelőintézetben, a mentőállomáson vagy a háziorvosi központban a nappali, illetve a 24 órás sürgősségi orvosi ellátás feltételei biztosítottak.
(5) Készenlét a háziorvosnak munkanapokon sürgős orvosi tevékenységek elvégzése céljából történő - rendelőn kívüli - rendelkezésre állása, amennyiben a (2)-(4) bekezdésekben meghatározott feltételek nem biztosíthatóak.
(6) A központi ügyeleti, az összevont ügyeleti, a sürgősségi orvosi szolgálatot és a készenlétet a területi ellátási kötelezettséggel működő háziorvos az önkormányzattal, illetve intézményével kötött szerződésének megfelelően látja el. A területi ellátási kötelezettség nélkül háziorvosi tevékenységet végző orvos, illetve a háziorvosi szolgáltatás nyújtására jogosult gazdálkodó szervezet orvosa az ügyelet működtetőjével kötött szerződésben rögzített feltételek szerint működik közre az ügyelet ellátásában.
(7) Az ügyeleti, sürgősségi orvosi szolgálatra vagy készenléti szolgálatra beosztott orvos akadályoztatása esetén jelentési kötelezettség mellett maga gondoskodik helyettesítéséről, ha ez nem lehetséges, az ügyelet, illetve készenlét megkezdése előtt legalább 6 órával kéri más orvos kijelölését az ÁNTSZ városi (fővárosi) kerületi intézetétől.
(8) Az ügyeleti szolgálat, sürgősségi orvosi szolgálat, illetve készenlét rendjét a rendelőben, illetve azon kívül kifüggesztett, folyamatosan olvasható tájékoztatón kell közölni a lakossággal.
10. § (1) Az ügyeleti, készenléti szolgálatot teljesítő orvos
a) orvosi ellátásban részesíti
aa) a rendelőben megjelent járó beteget, sérültet,
ab) hívásra lakáson, szálláson a fekvőbeteget, sérültet,
ac) heti pihenőnapon és munkaszüneti napokon a folyamatos gyógykezelésre szoruló beteget;
b) gondoskodik
ba) a kórházi, szakorvosi ellátásra szoruló beteg kórházi beutalásáról, szakorvosi vizsgálatra, gyógykezelésre utalásáról,
bb) szükség esetén a betegnek az illetékes intézetbe történő szállításáról;
c) külön jogszabály szerint igazolja a beteg keresőképtelenségét;
d) hatósági megkeresésre vagy a sérült kérelmére orvosi látleletet készít, és azt kiadja a hatóság részére, illetőleg a külön jogszabályban foglalt térítési díj megfizetését követően a sérültnek;
e) hatósági megkeresésre a betegnél (sérültnél) általános orvosi vizsgálatot végez, véralkohol-vizsgálathoz vért vesz, illetve egyéb szükséges vizsgálatokat végez;
f) rendkívüli esetben (tömeges sérülés, mérgezés, elemi csapás stb.) a mentést megszervezi, és mindaddig irányítja, amíg a mentőszolgálat orvosa a helyszínen a mentés irányítását át nem veszi;
g) ellátja a halottakkal kapcsolatos rendelkezésekben előírt feladatokat.
(2) Az ügyeleti, készenléti szolgálatot teljesítő orvos gondoskodik arról, hogy a beteg kezelőorvosa megfelelő tájékoztatást kapjon az általa nyújtott ellátásról.
•	43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól
7. § (1) A háziorvosi, házi gyermekorvosi és fogorvosi tevékenységről szóló rendelet (a továbbiakban: Hr.) hatálya alá tartozó háziorvosi tevékenységet nyújtó szolgáltató által nyújtott ellátásra kötendő szerződéshez a szolgáltató a rendelet melléklete szerinti adatokat írásban közli a Pénztárral és nyilatkozik arról, hogy az ellátást nyújtó orvos a (2) bekezdésben foglalt feltételekkel vállalja a folyamatos ellátást.
(2) Folyamatos az ellátás, ha
a) a háziorvosi szolgálat orvosa a Hr.-ben meghatározott rendelési időben, rendelőjében háziorvosi tevékenységet végez;
b) munkanaponként a háziorvosi szolgálat orvosa 8 órában az őt választó biztosítottak számára rendelkezésre áll, ide nem értve a keresőképtelenség, a hivatalos távollét, illetve a szabadság miatt szükségessé váló helyettesítés eseteit;
c) munkanaponként a háziorvosi szolgálat által alkalmazott ápoló (gyermekápoló, asszisztens) 8 órában a biztosítottak számára rendelkezésre áll, ide nem értve a keresőképtelenség, a hivatalos távollét, illetve a szabadság miatt szükségessé váló helyettesítés eseteit; és
d) a háziorvosi szolgálat orvosa részt vesz a háziorvosi ügyeleti rendszerben, kivéve, ha az ügyeleti ellátásért felelős önkormányzat, önkormányzati társulás vagy annak egészségügyi intézménye nyilatkozik arról, hogy
da) a közreműködésre nem tart igényt, vagy
db) feladatátadási szerződés keretében más szolgáltatóval szerződést köt az érintett háziorvos által egyébként ellátandó ügyeleti feladatok teljes körének átadására.
(3) Ha a területi ellátási kötelezettség nélküli háziorvosi szolgáltatóhoz bejelentkezettek száma nem éri el felnőtt és vegyes lakosság esetén az 1200 főt, illetve gyermek lakosság esetén a 600 főt a (2) bekezdés c) pontban meghatározott ápoló (gyermekápoló, asszisztens) munkaidejét a bejelentkezett biztosítottak és felnőtt, illetve vegyes lakosság ellátása esetén az 1200 fő, gyermek lakosság ellátása esetén a 600 fő hányadosa szerint kell meghatározni. Amennyiben a bejelentkezett biztosítottak száma eléri vagy meghaladja a fenti biztosítottak számát az ápoló (gyermekápoló, asszisztens) munkaidejére a (2) bekezdés c) pontja az irányadó.
19. § (1) Az OEP az ügyeleti szolgáltatás finanszírozására szerződést köt a területileg illetékes önkormányzattal vagy egészségügyi intézményével, illetve azzal, akivel az önkormányzat feladat átadási/átvállalási szerződést kötött.
(2) Az (1) bekezdés szerinti szolgáltató az ellátási területéhez tartozó háziorvosi szolgálatok - az 1. számú melléklet szerint jelentett - összlakosságszáma alapján jogosult az ügyeleti ellátás díjazására.
(3) A díjazás alapösszege 25 Ft/fő, amely a fenntartó települési önkormányzat illetékességi területéhez tartozó lakosságszám alapján az alábbiak szerint változik:
a) ha a 3000 fő lakosságszám alatti települési önkormányzatok a hét minden napján a központi ügyeletet egymással kötött megállapodás alapján (társult formában) látják el, a díjazás - a b) pont kivételével - az alapösszegnek az összlakosságszám alapján számított 2,0 területi szorzóval megemelt mértéke;
b) az ügyelet formájától függetlenül a díjazás az alapösszegnek a lakosságszám alapján számított
ba) 1,8 területi szorzóval megemelt mértéke a 3 000 alatti lakosságszámú,
bb) 1,7 területi szorzóval megemelt mértéke a 3 001-20 000 közötti lakosságszámú,
bc) 1,5 területi szorzóval megemelt mértéke a 20 001-40 000 közötti lakosságszámú,
bd) 1,3 területi szorzóval megemelt mértéke a 40 001-80 000 közötti lakosságszámú
települési önkormányzatok esetében;
c) az a)-b) pontok szerinti szorzókkal kiszámított összes díj levonása után fennmaradó keretösszegből kerül megállapításra a 80 000 fő feletti lakosságszámnál a kifizetendő díj mértéke, amely nem lehet kevesebb az alapösszeg 75 százalékánál.
(4) A települési önkormányzatok által társult formában ellátott központi ügyeletnél [(3) bekezdés a) pont] a 2,0 szorzó alkalmazásának feltétele, hogy az ügyelet által ellátandó lakosságszám 30 000 főnél kevesebb legyen. Ha az ügyeletben 3000 fő feletti település is részt vesz, az ügyeletet fenntartó a település(ek) lakossága után csak a (3) bekezdés bb) vagy bc) pontja szerinti díjra jogosult.
(5) Az ügyeleti ellátás díját a 6. § szerint kell kiutalni.
(6) 20 százalékkal megemelt ügyeleti díj azon települések, fővárosban azon fővárosi kerületek esetén állapítható meg, ahol az önkormányzat jegyzője igazolja, hogy a településen tartózkodó személyek száma - az igazolás kiadását megelőző egy naptári évben két hónapon keresztül folyamatosan és tartósan - a településen lakóhellyel rendelkező személyek számának legalább kétszerese.
13. § (1) Ha a területi ellátási kötelezettséggel működő háziorvosi szolgálat a Hr. 3. §-ának (3) bekezdése alapján, továbbá a vasút-egészségügyi szolgálat olyan térítésmentes ellátásra jogosult személyt lát el (ide nem értve az ügyeleti szolgálatban ellátottakat), aki
a) biztosított, azonban az adott szolgálathoz nem jelentkezett be, vagy
b) külföldi állampolgár, aki nemzetközi egyezmény alapján jogosult az ellátásra [a továbbiakban a)-b) együtt: eseti ellátás],
a szolgáltató a (3)-(5) bekezdésben meghatározottak szerint részesül az E. Alapból díjazásban.
(2) Az (1) bekezdést alkalmazni kell a helyettesítés során is, kivéve, ha az ellátott biztosított a helyettesítő, illetőleg a helyettesített praxisba bejelentkezett.
(3) A háziorvosi szolgáltató a tárgyhót követő hónap 10. napjáig az ambuláns napló adatai alapján a 4. számú melléklet szerint jelenti az általa nyújtott eseti ellátásokat a Pénztárnak kísérőjegyzékkel, számítógépes adathordozón. Az OEP az adatokat összegyűjti, és az eseti ellátások így előálló számával elosztja az eseti ellátás díjazására rendelkezésre álló havi keretösszeget. A kapott összeg, de legfeljebb 500 forint, a tárgyhóban az egy eseti ellátásra kiutalható díj.
(4) A háziorvosi szolgáltató részére az általa jelentett eseti ellátások száma és a (3) bekezdés szerinti díj szorzatának megfelelő összeget a finanszírozó legkésőbb a jelentés leadását követő hónapban utalványozza a 6. § (2) bekezdése szerint.
(5) Amennyiben az eseti ellátások díjazására szolgáló havi keretösszeg nem kerül felhasználásra, annak maradványát a háziorvosi szolgálatok következő havi teljesítményarányos díjazásához kell hozzáadni.
5. számú melléklet a 43/1999. (III. 3.) Korm. rendelethez
Gyógyító-megelőző ellátások 2002. évi kiadási előirányzatai
 	 	 Adatok millió forintban	
 Megnevezés	 2001. évi eredeti előirányzat	 2001. évi módosított előirányzat	 Növekmény	 2002. évi előirányzat	
 	 1.	 2.	 3.	 4.	
 	 Háziorvosi, háziorvosi ügyelet ellátása 
Fix összeg 
Területi pótlék 
Eseti ellátás díjazása 
Teljesítmény díjazása 
Ügyeleti szolgálat	  
8 252,0 
446,0 
345,6 
27 336,8 
4 577,3	  
8 150,0 
583,2 
345,6 
27 211,6 
4 577,3	  
833,8 
-68,7 
-50,3 
1 935,6 
134,0	  
8 983,8 
514,5 
295,3 
29 147,2 
-4 711,3	
 1.	 Háziorvosi, háziorvosi ügyelet ellátása összesen	 40 957,7	 40 867,7	 2 784,4	 43 652,1