OBH 5638/2001.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
a Debreceni Menekülteket Befogadó Állomáson tartózkodó afgán állampolgárok költöztetéséről, szabadságkorlátozásáról és elhelyezésének körülményeiről 

Ügyintéző: dr. Haraszti Katalin

A vizsgálat megindulása:
	Az OBH 5638/2001. számú ügyben a Magyar Helsinki Bizottság elnöke (a továbbiakban: panaszos) azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert tudomása szerint 2001. szeptember 23-án, a Debreceni Menekülteket Befogadó Állomáson (a továbbiakban: befogadó állomás) tartózkodó nem afgán állampolgárokat más menekültügyi intézményekbe költöztették, a többi befogadó állomáson élő valamennyi afgán állampolgárt pedig Debrecenbe szállították. A panaszos állítása szerint a Debrecenben összegyűjtött afgán állampolgárok napokig nem hagyhatták el befogadó állomást, az intézményt kívülről határőrök őrizték. A panaszos sérelmezte, hogy az afgán állampolgárok szabadságkorlátozása, megfelelő törvényi szabályozás, illetve garanciarendszer hiányában ellentétes az Alkotmánnyal és a menekültek helyzetéről szóló Genfi Egyezmény 8. Cikkének rendelkezéseivel.
	Az OBH 5721/2001. számon iktatták azt a 2001. október 11-én érkezett levelet, amit a Magyar Országgyűlés Emberi Jogi, Kisebbségi és Vallásügyi Bizottságának elnöke - a bizottság nevében - azért küldött az országgyűlési biztosnak, hogy a panaszos által említett személyi körbe tartozó afgán állampolgárok alkotmányos jogainak vizsgálatát kérje. Levelében az országgyűlési bizottság elnöke kérte, hogy a vizsgálat megállapításairól az országgyűlési biztos számoljon be a bizottságnak. 
	A felsoroltakon túl, további olyan vizsgálatok is folytak, amelyek a befogadó állomáson tartózkodó külföldiek emberi jogainak helyzetét érintették.
	Az OBH 136/1999. számú ügyben az előző országgyűlési biztos több, országos, illetve megyei napilapban megjelent újságcikk alapján hivatalból indított vizsgálatot, amelyek arról tudósítottak, hogy tömegverekedés tört ki a befogadó állomáson. A befogadó állomás igazgatójának - a vizsgálat során beszerzett - tájékoztatása szerint a verekedésben mintegy 40-50 személy vett részt, közülük 16 pakisztáni állampolgár könnyebb sérüléseket szenvedett. Az említett eseményt követően, a verekedés körülményeit belső vizsgálat tisztázta. A vizsgálat megállapította, hogy a verekedést megelőzően a befogadó állomás zárt ebédlője előtt körülbelül 70-80, többségében pakisztáni és bangladesi, továbbá 4-5 afgán állampolgár várakozott. A konfliktust az afgánok okozták, akik ajtónyitás előtt néhány perccel a sor végéről hirtelen a sor elejére szaladtak, ami a sorban állók között először szóváltást és lökdösődést, majd tömegverekedést okozott.
	Az OBH 5644/1999. számú ügyben a magyar nemzetiségű, szabadkai születésű panaszos azért fordult az országgyűlési biztoshoz, mert a befogadó állomáson élők rossz elhelyezési körülményeit, köztük a napi élelmezés mennyiségét és minőségét kifogásolta. Egy későbbi beadványában a panaszos azt sérelmezte, hogy számára idegen emberekkel kénytelen közös hálóhelyiségben élni, elhelyezési körülményei következtében nincs magánélete.   
	Az OBH 1588/2001. számú ügyben az előző országgyűlési biztos több, országos, illetve megyei napilapban megjelent újságcikk alapján hivatalból indított vizsgálatot, amelyek arról tudósítottak, hogy a befogadó állomásról egy hastífusszal fertőzött bangladesi állampolgár megszökött.
	Figyelemmel arra, hogy a felsorolt panaszok, illetve a hivatalból indult eljárások kivétel nélkül a befogadó állomáson élő külföldiek emberi jogait érintették, azokat az országgyűlési biztos általános helyettese egyesítette és közös eljárásban vizsgálta.

A vizsgálat célja:
	Első lépésében a 2001. szeptember 23-án lebonyolított, a bicskei és a békéscsabai befogadó állomáson, továbbá a vései átmeneti szálláshelyen élő afgán állampolgárok Debrecenbe, illetve a Debreceni Menekülteket Befogadó Állomáson élő nem afgán állampolgárok más településeken működő intézményekbe költöztetésének indokait, végrehajtásának módját vizsgáltuk.
Második lépésként adatokat gyűjtöttünk a befogadó állomásra érkező külföldiek befogadásáról, közegészségügyi célú szűréséről, továbbá elhelyezési körülményeiről.
A vizsgálat következő szakaszában áttekintettük a befogadó állomás lakóinak oktatását és foglalkoztatását
	Utolsóként adatokat gyűjtöttünk befogadó állomás dolgozóinak létszámáról, képzettségéről és munkakörülményeiket is megvizsgáltuk. 

A vizsgálat módszere: 
	A vizsgálat első szakaszában adatokat gyűjtöttünk. Az adatgyűjtés keretében iratokat tanulmányoztunk és helyszíni bejárást tartottunk, amelynek során mind a befogadó állomáson élő külföldieket, mind az intézmény dolgozóit meghallgattuk. A vizsgálatban résztvevő munkatársak mindegyike beszélt angolul, egyikük franciául és egy másik munkatárs németül is. Az említett idegen nyelveket nem beszélő afgán állampolgárokkal perzsa nyelven, tolmács közreműködésével kommunikáltunk. 
	A 2001. szeptember 22-23-án lebonyolított, a bicskei és a békéscsabai befogadó állomáson, továbbá a vései átmeneti szálláshelyen élő afgán állampolgárok Debrecenbe, illetve a Debreceni Menekülteket Befogadó Állomáson élő nem afgán állampolgárok más településeken működő intézményekbe költöztetésének indokait, a végrehajtás módját a belügyminiszter, a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal főigazgatója (a továbbiakban: főigazgató), az országos rendőr-főkapitány és a határőrség országos parancsnoka által kiadott utasítás, illetve intézkedések alapján vizsgáltuk.
	A vizsgálat alapjául szolgáló dokumentumok közül a főigazgató az afgán állampolgárok Debrecenbe, illetve a Debreceni Menekülteket Befogadó Állomáson élő nem afgán állampolgárok más településeken működő intézményekbe költöztetését elrendelő, valamint végrehajtásának módját szabályozó intézkedését 2010. december 31-ig szolgálati titokká minősítette. Ugyancsak szolgálati titkot képeznek a főigazgató azok az intézkedései, amelyekkel a befogadó állomáson élő külföldieknek az intézmény elhagyásához való jogát korlátozta, illetve a korlátozást feloldotta. Szolgálati titok az a levél is, amelyben a főigazgató az említett intézkedések végrehajtásáról tájékoztatta az országgyűlési biztos általános helyettesét.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 18. § (5) bekezdése értelmében az államtitok és a szolgálati titok az országgyűlési biztost vizsgálati jogainak gyakorlásában nem korlátozhatja, de a titok megtartására vonatkozó rendelkezések rá nézve is kötelezőek. A minősített dokumentumokat az országgyűlési biztos általános helyettese a törvény erejénél fogva, a vizsgálatot vezető munkatárs a főigazgató engedélye alapján ismerhette meg. Az Obtv. hivatkozott rendelkezésére figyelemmel a szolgálati titkot képező dokumentumok a vizsgálat során, illetve a jelentés megírásakor csak kontrollként szolgáltak, azaz segítették a más forrásból származó adatok, információk valóságának ellenőrzését.
 	A költöztetéssel érintett személyek számára vonatkozó adatokat a befogadó állomás igazgatója, illetve a határőrség országos parancsnoka bocsátotta rendelkezésünkre. Az említett intézkedés következményeiről, így például a befogadó állomáson előfordult rendkívüli eseményekről az intézmény helyszíni bejárása során, az ott élő külföldiektől, a dolgozóktól és a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányságtól kértünk információkat.
A befogadó állomáson élők szabadságkorlátozásának tartamát és a végrehajtásának módját a helyszíni bejárás tapasztalatai, az ott élő külföldiektől és a befogadó állomás dolgozóitól származó információk alapján értékeltük. A két intézmény által biztosított elhelyezési körülmények összehasonlítására a vizsgálat résztvevői ellátogattak a Bicskei Menekülteket Befogadó Állomásra is.
A befogadó állomáson élők életkörülményeit a korábbi országgyűlési biztos által is használt, a határőrség közösségi szállásain élő külföldiek elhelyezési körülményeinek áttekintésekor már alkalmazott szempontok szerint vizsgáltuk. Az ENSZ Menekültügyi Főbiztosának Magyarországi Képviselete (a továbbiakban: UNHCR) tájékoztatás céljából az országgyűlési biztos és általános helyettese rendelkezésére bocsátotta a 2001. március 1-jén kelt HUNBU/HCR/0277bis számú jelentését (a továbbiakban: UNHCR jelentés)** A HUNBU/HCR/0277bis számú jelentés 2001. április 9-én érkezett az Országgyűlési Biztos Hivatalába, ahol azt Gy/717/2001. számon iktatták.      amelyben, munkatársaiknak a közösségi szállásokon, a menekülteket befogadó állomásokon, a szerződéses szálláshelyen, valamint a Szeged-Nagyfa BV. Intézetben idegenrendészeti őrizet alatt álló külföldiek életkörülményeivel kapcsolatos megállapításaikat összegezték. Az UNHCR jelentést a befogadó állomás helyszíni bejárására történő felkészüléshez, továbbá az egyes befogadó állomások, illetve a szerződéses szálláshely által biztosított, valamint a költöztetéssel érintett külföldiek elhelyezési körülményeinek összehasonlításához használtuk.  
	A vizsgálat második szakaszában az említett módon összegyűjtött adatokat és információkat rendszereztük, majd értékeltük azokat. A vizsgálat adatait négy részben értékeltük. Az első rész az országgyűlési biztos általános helyettesének a költöztetés indokait és végrehajtásának módját érintő megállapításait tartalmazza. A második rész a befogadó állomáson élő külföldiek elhelyezési körülményeivel és étkeztetésével foglalkozik. A harmadik rész a befogadó állomáson élők szabadságkorlátozásának elrendelését és végrehajtásának módját elemzi. A negyedik rész az intézmény lakóinak egészségügyi ellátását értékeli. Végül összefoglaló készült a vizsgálat legfontosabb megállapításairól.     

A helyszíni bejárások időpontja:
Debreceni Menekülteket Befogadó Állomás 2001. október 26-27.
Bicskei Menekülteket Befogadó Állomás 2001. november 8.

A vizsgálat résztvevői:  
A vizsgálatot vezette: dr. Haraszti Katalin jogász, főosztályvezető-helyettes,
A vizsgálat résztvevői: dr. Szilágyi Júlia pszichiáter,
			  dr. Szántó Eszter jogi referens
			  dr. Fogarassy Edit jogi referens
A 2001. október 26-i helyszíni bejáráson Takács Albert, az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese is részt vett.

A vizsgált alkotmányos jogok:
A jogállamisághoz, illetve az ebből eredő jogbiztonsághoz való jog: “A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam". /Alkotmány 2. § (1) bekezdés);

A nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangjához való jog: "A Magyar Köztársaság jogrendszere elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait, biztosítja továbbá a nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangját". /Alkotmány 7. § (1) bekezdés/;

Jogorvoslathoz való jog: "A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. /Alkotmány 57. § (5) bekezdés/;

A Magyarország területén törvényesen tartózkodó külföldiek szabad mozgáshoz való joga: "Mindenkit, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén - törvényben meghatározott esetek kivételével - megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is". /Alkotmány 58. § (1) bekezdés/;

A lelkiismeret és a vallás szabadságához való jog: A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára. " /Alkotmány 60. § (1) bekezdés/.
Ez a jog magában foglalja a vallás vagy más lelkiismereti meggyőződés szabad megválasztását vagy elfogadását, és azt a szabadságot, hogy vallását és meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon akár egyénileg, akár másokkal együttesen nyilvánosan vagy magánkörben kinyilváníthassa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolhassa vagy taníthassa /Alkotmány 60. § (2) bekezdés/.

Menedékhez való jog: "A Magyar Köztársaság törvényben meghatározott feltételek szerint - ha sem származási országuk, sem más ország a védelmet nem biztosítja - menedékjogot nyújt azoknak a nem magyar állampolgároknak, akiket hazájukban, illetve a szokásos tartózkodási helyük szerinti országban faji, nemzeti hovatartozásuk, meghatározott társadalmi csoporthoz tartozásuk, vallási, illetőleg politikai meggyőződésük miatt üldöznek, vagy üldöztetéstől való félelmük megalapozott /Alkotmány 65. § (1) bekezdés/.

Diszkrimináció tilalma: "A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül" /Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés /.

A legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog: "A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez" /Alkotmány 70/D. § (1) bekezdés /.

Az alkalmazott jogszabályok: 

A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény.
A menekültek helyzetére vonatkozó 1951. évi július hó 28. napján elfogadott egyezmény valamint a menekültek helyzetére vonatkozóan az 1967. évi január hó 31. napján létrejött jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1989. évi 15. törvényerejű rendelet.
A menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. törvény, illetve a módosításáról szóló 2001. évi XXXVIII. törvény.
Az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény.
A Magyar Népköztársaság és a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság között a kölcsönös jogsegélyről szóló, Belgrádban, az 1968. évi március hó 7. napján aláírt szerződés kihirdetéséről szóló 1969. évi 1. törvényerejű rendelet.
Az Egyesült Nemzetek Szervezete keretében New Yorkban, 1954. szeptember 28-án létrejött, a Hontalan Személyek Jogállásáról szóló Egyezmény kihirdetéséről szóló 2002. évi II. törvény.
A külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény.
A külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény végrehajtásáról szóló 170/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet.
A menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. törvény hatálya alá tartozó külföldiek ellátásáról és támogatásáról szóló 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet, illetve a módosításáról szóló 171/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet.

A vizsgálat helyszíne:
	A befogadó állomásnak a vizsgálat idején helyet adó ingatlan korábban szovjet laktanya volt, a Debrecenben állomásozó harckocsizó lövészdandár elhelyezésére szolgált. A 1055/1991. (XI. 26.) Kormányhatározat értelmében a szovjet csapatkivonás kapcsán megüresedett Sámsoni úti “Esze Tamás” laktanya “rendőri, rendészeti, menekültügyi feladatok céljára” térítésmentesen került a Belügyminisztériumhoz. Az intézmény 1995. augusztus 11-től fogadja a külföldieket. A város szélén álló, eredetileg körülbelül 58 hektár kiterjedésű ingatlannak csak egy, körülbelül 10,3 hektárnyi része, illetve az azon álló épületek tartoztak a befogadó állomáshoz.
A helyszíni bejáráskor az egykori laktanya területének fennmaradó részéből körülbelül 3 hektárnyit a rendőrség használt. Itt volt a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság fogda épülete és egy - a városi rendőrkapitánysághoz tartozó – rendőrállomás. Az ingatlan egy másik részét, az egykori tiszti lakóépületeket jelenleg is lakásként hasznosították. Az ingatlan többi részét és az ott található igen leromlott, romos állagú épületeket nem használta senki. Az ingatlan befogadó állomás céljára használt részét körülbelül 3 méter magas betonkerítés vette körül.
A befogadó állomás területén 18 épület található, amelyből a vizsgálat idején 10 volt használatban. Az intézménybe gyalogosan a portaépületen át lehetett bejutni. A gépjárműveknek a porta mellett külön bejáró volt, amelyet állandóan zárva tartottak. A portán szolgálatot teljesítő rendészek a kaput csak akkor nyitják ki, ha gép- vagy tehergépjárművet kell be- vagy kiengedni. A portáról egy zárt folyosón keresztül lehetett átjutni az információs csoport - vagyis az intézményben dolgozó szociális munkások - irodáiba.
A Belügyminisztérium Bevándorlási és Állampolgársági Hivatala Menekültügyi Igazgatóságának menedékjogi hatósági feladatokat ellátó IV. Ügyosztálya (a továbbiakban ügyosztály) egy másik épületben működött. Az ügyosztály csak az épület földszintjének egyik felét foglalta el. A fölszinti épületrész másik felét, és az emelet is körülbelül 100 személy elhelyezésére alkalmas szállásépületnek alakították ki. A vizsgálat idején ezek az épületrészek, továbbá egy másik körülbelül 500 férőhelyes szállásépület felújítása alatt álltak, ezért ezekben nem lakott senki.
A helyszíni bejáráskor a befogadó állomás lakói két szállásépületben éltek, az egyik épület körülbelül 400, a másik 480-500 személy elhelyezésére szolgált.
A befogadó állomáson négy raktárépület - egy felújítás miatt használaton kívül volt -, egy garázs, és az ebédlő épület található. Utóbbi két étkező helyiségből, a konyhából és tároló helyiségekből állt. A befogadó állomás lakóinak étkezője körülbelül 1000 személy egyidejű étkeztetésére alkalmas hatalmas terem volt. A befogadó állomás dolgozói külön, egy körülbelül 30 férőhelyes helyiségben étkeztek.
Az igazgató, a titkárság, a gondnokság vezetője, továbbá a pénzügyi, személyzeti feladatokat ellátó szervezeti egység egy külön irodaépületben működött. A helyszíni bejáráskor folyamatban volt a közösségi ház kialakítása. A közösségi ház elhelyezésére szolgáló épület felújításának költségeit a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal és az Amerikai Egyesült Államok Hadseregének Védelmi Hivatala biztosították.
A befogadó állomás megnyitásakor Kanadából kapott "MOBIL" házakat. A gondnok elmondása szerint ezek az épületek már 1995-ben igen rossz állapotban voltak. A szakszerűtlen alapozás, illetve szigetelés következtében az épületek falai és padlózata átnedvesedett és erősen korhadt. Az épületeket 2001. október 15-től PHARE támogatással, fél év alatt kívánták felújítani. Az említett munkálatok során az egyterű épületeket kisebb lakóegységekre bontják, amelyekben elsősorban családokat, körülbelül 250-350 személyt kívánnak elhelyezni.
A befogadó állomás egészségügyi részlege külön épületben működött, ami egyrészt a járó beteg ellátást, másrészt egyes szűrővizsgálatok intézményen belüli elvégzését biztosította, és a pszichiátriai betegeket is itt ápolták.

A megállapított tényállás: 

A költözés lebonyolítása
	A költöztetés közvetlen előzménye az volt, hogy a belügyminiszter az “Amerikai Egyesült Államokat ért terrorcselekmények miatt indokolttá vált további biztonsági intézkedések bevezetése”, illetve végrehajtása érdekében kiadta az egyes biztonsági intézkedések bevezetéséről szóló 39/2001. BM utasítást (a továbbiakban: BM utasítás), ami 2001. szeptember 21-én 19 órakor lépett hatályba.
	A BM utasítás 4. pontja értelmében a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal főigazgatójának intézkednie kellett “a veszélyeztetett külföldi állampolgárok biztonsága, illetve az esetlegesen bekövetkező események miatt kialakulandó káros következmények megelőzése érdekében”. A BM utasítás 8. pontja – többek között - az országos rendőrfőkapitány, a határőrség országos parancsnoka és a főigazgató számára előírta, hogy az utasítás végrehajtására részletes intézkedést adjanak ki, és azt a belügyminiszterhez 2001. szeptember 21-én 20 óráig terjesszék fel.
	A főigazgató a BM utasítás 4. pontjának végrehajtására kiadott intézkedésében rendelte el a bicskei és a békéscsabai befogadó állomásokon, továbbá a vései szerződéses szálláshelyen élő afgán állampolgárok Debrecenbe, illetve a befogadó állomáson élő nem afgán állampolgároknak az említett településeken működő menekültügyi intézményekbe történő költöztetését. A befogadó állomások igazgatói és a szerződéses szálláshely vezetője, továbbá a hatósági feladatokat ellátó ügyosztályok vezetői szeptember 22-én, szombaton, szóban, telefonon szereztek tudomást a költöztetés elrendeléséről. A debreceni befogadó állomás igazgatója azt az utasítást kapta, hogy az intézményben élő valamennyi, nem afgán állampolgárt tájékoztassa a másnapi költözésről, melynek indokaként a “férőhelyek felszabadítását” kellett megjelölnie. A többi befogadó állomás, és a szerződéses szálláshely vezetőjének az afgán állampolgárok számára, a Debrecenbe költöztetésük indokaként személyes biztonságuk fokozott védelmére kellett hivatkozniuk. A költözés előkészítéseként a külföldiek szeptember 22-én délutántól nem hagyhatták el a szálláshelyüket, kizárólag a már távollévők térhettek oda vissza.
A hatósági feladatokat ellátó ügyosztályok vezetőinek soron kívül kellett intézkedniük arról, hogy a költözéssel érintett külföldiek számára az új szálláshelyük kijelöléséről szóló határozatok a következő napra elkészüljenek. Ezeket a határozatokat másnap, közvetlenül a költözést megelőzően tolmács közreműködésével szóban kihirdették, az okmányokat pedig átadták az érintetteknek.
	A Békéscsabáról elköltöző 56 személy járműre szállítását 13 rendőr felügyelte, akik a menekülteket befogadó állomás előtt parkoló mikrobuszból, illetve rendőrségi személygépkocsiból szemlélték az eseményeket.
	A Bicskei Menekülteket Befogadó Állomásról távozó 89 afgán állampolgár járműre szállítását a helyi rendőrkapitányság Közrendvédelmi Osztályának vezetője, két gépkocsizó és egy kutyás járőr felügyelte. A rendőrök a menekülteket befogadó állomáson kívül, a kapu előtt tartózkodtak és az volt a feladatuk, hogy az esetleges szökési kísérleteket megakadályozzák.
	A költöztetés a Vései Szerződéses Szálláshely lakói közül mindössze 24 afgán állampolgárt érintett. Az ő járműre szállításukat a határőrök rendőri felügyelet nélkül végezték.
	Debrecenben a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság munkatársai, mintegy 70-80 rendőr felügyelte a külföldiek járműre szállítását, illetve az újonnan érkezők elszállásolását. A Bevetési és Akció Osztály munkatársai a bejárat előtt várakoztak, a többiek pedig a befogadó állomás kerítése mentén, egymástól hallótávolságnyira, kívülről vették körül az intézményt.
A költözéshez szükséges szállító járműveket, összesen 10 darab 45 személyes autóbuszt a határőrség biztosította. A költöztetésben résztvevő járművek konvojban haladtak. A sort egy megkülönböztetett jelzéssel ellátott Lada NIVA járőr gépkocsi (a továbbiakban: járőr gépkocsi) vezette, mögötte következtek a külföldieket szállító autóbuszok, amelyek számát a költöztetéssel érintett külföldiek létszáma határozta meg, végül az elöl haladóhoz hasonló megkülönböztetett jelzéssel ellátott járőr gépkocsi zárta a menetet. A járőr gépkocsikban 2-2, kutyákkal megerősített határőr utazott. Az autóbuszokon a külföldieken kívül 2-2 gépkocsivezető és kísérőként 5-5 határőr tartózkodott. A kísérői feladatokat ellátó határőrök felszerelése könnygáz spray, gumibot és bilincs volt. A járőr gépkocsikban tartózkodó határőröket, a felsoroltakon túl, gépkarabéllyal és járőr lőszerrel is ellátták. A szállítmányparancsnoki teendőket a Bicske-Debrecen-Bicske útvonalon a Győri Határőr Igazgatóság, a Békéscsaba-Debrecen-Békéscsaba útvonalon az Orosházi Határőr Igazgatóság, a Debrecen-Vése útvonalon a Nyírbátori Határőr Igazgatóság, a Vése-Debrecen útvonalon pedig a Nagykanizsai Határőr Igazgatóság látta el. A szállítmányparancsnokok feladata volt, hogy útközben, a megyehatárok átlépésekor, a konvoj érkezéséről az illetékes rendőr-főkapitányságok ügyeleteit tájékoztassák.
A konvoj Véséről reggel 9 óra, Békéscsabáról délelőtt 11 óra körül indult. Azok az afgán állampolgárok, akik az említett két helyről indultak, a járműre szállításukat megelőzően reggeliztek, és hideg élelmet tartalmazó úti csomagot is kapott mindenki. Bicskéről déli 12 órakor indultak, ezért itt az úti csomagokat a meleg ebéddel együtt kapta meg mindenki.
	Természetesen Debrecenben készültek az újonnan érkező afgán állampolgárok fogadására. A felkészülés első lépéseként – a főigazgató utasítására – a befogadó állomás igazgatója szerződést kötött egy magántulajdonban lévő biztonsági szolgálattal, amelynek gumibottal és könnygáz spray-vel felszerelt alkalmazottjai 2001. szeptember 18-án 18 órától - napi 24 órában, műszakonként 9 személy – láttak el őrző-védelmi feladatokat a befogadó állomáson. A helyszíni bejárás idején az említett biztonsági szolgálat emberein kívül a befogadó állomás rendészeti szolgálatának munkatársai, műszakonként 3 személy vett részt a rend fenntartásában. 2001. szeptember 23-ától két, kutyával megerősített egyenruhás rendőr napi 24 órában folyamatosan felügyelte a befogadó állomás belső rendjét, továbbá 3 határőr kívülről őrizte az intézményt.
	Az afgán állampolgárokat szállító autóbuszok 2001. szeptember 23-án, délelőtt 10. 30 és 18. 30 között érkeztek a befogadó állomásra. Minden autóbuszon volt egy névsor a járművön utazókról. A létszámadatok egyeztetését követően az afgán állampolgárokat leszállították az autóbuszokról és megkezdődött a külföldiek befogadása.

A külföldiek befogadása, közegészségügyi célú szűrése, elhelyezési körülmények

A befogadás a befogadó állomás portáján történt, ahol a rendészek - a 2001. szeptember 1-jén bevezetett számítógépes rendszer segítségével - regisztrálták az érkezőket, majd ellátták őket a kötelező egységcsomaggal, egy tájékoztatóval és a házirend egy példányával. Utóbbi ismeretét a külföldi aláírásával igazolta. A vizsgálat idején a tájékoztató és a házirend angol, orosz és pastu nyelven volt hozzáférhető.
A Debrecenbe költöztetett afgánokat a más országok állampolgárai esetében szokásos módon regisztrálták. Ez azt jelenti, hogy minden érkezőnek ki kellett töltenie egy kérdőívet, amelyen fel kellett tüntetnie nevét, nemét, születési helyét és idejét - az ország és a település megjelölésével - majd nyilatkoznia kellett arról, hogy milyen állampolgárnak vallja magát, végül a befogadó állomás eljáró munkatársa rögzítette, hogy a külföldi milyen napon, hány óra, hány perckor érkezett. Következő lépésként mindenki kapott egy azonosító számot, ami a befogadó állomás lakóinak azonosításra, illetve a létszámának követésére szolgált. A regisztráció során digitális fényképezőgéppel rögzítették a külföldi képmását, ami ezzel a számítógépes adatbázis részévé vált. A kérdőív adatait a befogadó állomás eljáró munkatársa a külföldi jelenlétében számítógépen rögzítette, amelynek befejezésekor a gép kinyomtatott egy vonalkódot. A későbbiekben a külföldi állampolgár befogadó állomáson belüli azonosítása, az intézmény területét elhagyó, illetve oda visszaérkező külföldiek regisztrációja, az intézmény által biztosított juttatások átvételének nyilvántartása a vonalkód segítségével történt.
	A kötelező egységcsomag 1 sampont, 1 tubus fogkrémet, fogkefét, 1 tekercs egészségügyi papírt, szappant, 1 doboz 2 dl-es ivólét, 3 szelet kenyeret, 1 doboz vagdalthús-konzervet, 1-1 törölközőt, párna- és paplanhuzatot, lepedőt, fél kg mosóport, továbbá 1-1 műanyag tányért, poharat és kanalat tartalmazott; a férfiak borotvát és borotvakrémet, a nők pedig 1 csomag vattát is kaptak. Az egységcsomag átvételét a külföldi aláírásával igazolta, amelynek tényét és időpontját szintén rögzítették a számítógépen. A kisgyermekek számára szükséges felszereléseket, így például a pelenkát, a cumit, vagy a bébi ételt a védőnő utalta ki.
A tájékoztató ismertette a befogadó állomáson belüli egészségügyi elkülönítés okát és előrelátható időtartamát, az orvosi szűrővizsgálat szakaszait és az intézményből történő eltávozás szabályait. Az újonnan érkezők a tájékoztatóból értesülhettek a befogadó állomás által biztosított legfontosabb ellátásokról és szolgáltatásokról, így például az élelmezéssel és az ételosztással kapcsolatos tudnivalókról, a napi 24 órában igénybe vehető egészségügyi szolgálatról, az intézményben működő óvodáról és az iskoláról, valamint arról, hogy a külföldiek havonta egyszer cserélhettek tiszta ágyneműt és juthattak tisztító, illetve tisztálkodó szerekhez. Végül a tájékoztató felhívta az érintettek figyelmét arra, hogy további kérdéseikkel és problémáikkal a befogadó állomás szociális munkásaihoz fordulhatnak.
	A befogadási eljárást utolsó lépéseként mindenki megkapta az ebédjegyet, vagyis azt az okmányt, amellyel a menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. törvény 15. § a) bekezdésében szabályozott, a menedékjogi eljárás megindulását igazoló, úgynevezett “kérelmezői igazolvány” átvételéig, a befogadó állomás által biztosított ellátásokat és szolgáltatásokat igénybe vehette. A külföldi azonosítására szolgáló vonalkódot először az ebédjegyre, később a kérelmezői igazolványra ragasztották. A menedékjogi eljárást követően befogadottak esetében pedig a külföldi jogállását igazoló okmányra (a továbbiakban: befogadott igazolvány) ragasztják a vonalkódot. A menekültként elismert külföldiek - a magyar állampolgárokhoz hasonlóan – műanyag fóliával borított személyi igazolványt kaptak, amire a vonalkódot nem lehet felragasztani. Ezért ők egy másik okmányt (a továbbiakban: tábori igazolvány) is kaptak, és erre ragasztották a vonalkódot.
A menekültkénti elismerést kérelmező külföldieknek közegészségügyi célú szűrővizsgálaton kellett átesniük, ami vér – és székletminta elemzést, bőrgyógyászati és belgyógyászati vizsgálatot, valamint tüdőszűrést jelent. A 14 éven aluli személyek, az említett vizsgálatok elvégzése mellett Mantoux-injekciót is kaptak. A megérkezést követően a befogadó állomás orvosi rendelőjében – éjszaka az ügyeleten – vér- és székletmintát vettek a külföldiektől, amit a mintavételt követő első munkanapon, az ÁNTSZ Városi Intézetébe továbbítottak vizsgálatra. A bel-és a bőrgyógyászati vizsgálatokat szintén a befogadó állomás orvosi rendelőjében végezték. A belgyógyász orvos minden munkanap, a bőrgyógyász heti egy alkalommal, csütörtöki napokon rendelt az intézményben. A helyben elvégzett vizsgálatok eredményét azonnal közölték az érintettekkel.
A korábbi, illetve a többi befogadó állomáson elfogadott gyakorlathoz hasonlóan a vér- és székletminták levételét követően az újonnan érkezőket a 250 férőhelyes egészségügyi elkülönítőben helyezték el, ahol a szűrővizsgálatok eredményének megérkezéséig kellett tartózkodniuk. A tájékoztató szerint az újonnan érkezők az említett időtartam alatt nem hagyhatták el a befogadó állomás területét. Miután az egészségügyi elkülönítőhöz étkező helyiség nem tartozott, az itt élők a befogadó állomás többi lakója által is használt ebédlőben, de a többiektől eltérő időpontban étkeztek. A befogadó állomás számítógépes nyilvántartása szerint a helyszíni bejárás idején 640 olyan külföldi tartózkodott az intézményben, akiket az egészségügyi elkülönítőben kellett volna elszállásolni. Az elkülönítő azonban 2001 júniusától, a befogadó állomásra érkezők létszámának rohamos emelkedése miatt gyakorlatilag nem üzemelt. Az Információs Szolgálat épületében függesztették ki azoknak a külföldieknek a névsorát, akik a szűrővizsgálatok eredménye alapján semmilyen fertőző betegségben nem szenvedtek, ezért elhagyhatták az intézményt.
	2001. október 25-én 1025 személy élt az intézményben állomáson, köztük 789 férfi, 67 nő, 169 - 18 éven aluli - gyermek. A befogadó állomás lakói közül 833 afgán, 57 bangladesi, 32 iraki, 27 bosnyák, 18 sierra-leonei és 11 iráni állampolgár volt. További 47 személy különféle afrikai országok, valamint Pakisztán és India állampolgárának vallotta magát.
A befogadó állomás lakóinak elmondása szerint körülbelül 2001 nyár közepe óta az újonnan érkezőknek maguknak kellett szabad férőhelyet keresniük. Szerencsésebb helyzetben voltak azok, akiknek rokonaik vagy ismerőseik éltek az intézményben, mert ők többnyire befogadják a később érkezőket. A külföldiek elmondása szerint előfordult, hogy az újonnan érkezőknek fizetniük kellett a már ott lakó külföldieknek azért, hogy valamelyik hálóhelyiségben szabad ágyhoz jussanak. Olyan információkat is hallottunk, hogy egyes családok a befogadó állomásról történő távozásuk előtt az általuk kizárólagosan használt hálóhelyiséget fizetség ellenében engedték át másoknak. A hallottakat a befogadó állomás szociális munkásaival és az igazgatónővel is megosztottuk, akik megerősítették az információt. A befogadó állomás megkérdezett munkatársai elmondták, hogy a szabad férőhelyek fizetség ellenében történő megszerzésével kapcsolatos híresztelések már hozzájuk is eljutottak, azok valóságtartalmát illetően azonban semmiféle bizonyítékkal, vagy hivatalos információval nem rendelkeznek. Az UNHCR munkatársainak beszámolója szerint, helyszíni bejárásuk alkalmával, 2000. november 7-én azt hallották a szociális munkások vezetőjétől, hogy a befogadó állomás egyes lakói, a szállásépületek bizonyos részeit “ellenőrzésük” alatt tartják Lásd a HUNBU/HCR/027bis számú jelentés 9. pontját..
A vizsgálat idején használatban lévő két szállásépület közül – az összesen 480-500 személy elhelyezésére szolgáló - nagyobbikban 85, a kisebbik - körülbelül 400 férőhelyes - épületben 49 hálóhelyiség volt. A hálóhelyiségek alapterülete összesen 4170 m2, vagyis egy személyre átlagosan 4 m2 terület jutott. A szállásépületekben lévő 134 különböző nagyságú hálóhelyiségben átlagosan 7-8 személy élt. A szociális munkások tájékoztatása szerint volt olyan hálóhelyiség, ahol mindössze 2-3, de olyan is, ahol 15 személy lakott. Olyan esettel is találkoztunk, hogy a szállóépületben lévő kisebb - ablak nélküli – tároló helyiségekben, a földre dobott matracokon is aludtak emberek.
Étel főzésére, melegítésére alkalmas teakonyhát egyik szállásépületben sem láttunk. A szállásépületekben nem mindenhol működött a fűtés, amire több kisgyermekes család is panaszkodott.
A pszichiátriai részleg az orvosi rendelőknek helyet adó 21. számú épület emeleti részén működött, ahol a helyszíni bejárás idején 28 személy – férfiak és nők vegyesen – élt. A pszichiátriai részlegben ápolt külföldiek között egyetlen afgán állampolgár sem volt, az ápoltak a szeptember 23-i költöztetéskor mindannyian a befogadó állomáson maradtak.
A befogadó állomás lakói az ellátásuk részét képező élelemhez az ebédlő épületben juthattak hozzá. A reggelit 6 és 8 óra között, a meleg ebédet 10 óra 30 perc és 13 óra között osztották. A vacsora hideg élelem volt, amit az ebéddel együtt lehetett átvenni. Ramadán idején a hívők napjában egyszer, délben vehették át az egész napi ételadagjukat.
Az egy évnél fiatalabb gyermekeknek hetente 10 üveg bébiétel és egy doboz tápszer járt, amit a védőnő adott ki a kismamáknak.
Az ételt mindenkinek személyesen kellett átvennie.  Amennyiben valamelyik gyermek megbetegedett, erről a befogadó állomás orvosa igazolást állít ki, amellyel a beteg élelmiszer adagját a szülők is átvehették. A pszichiátriai betegek ételadagját az ápolószemélyzet vette át, amit a pszichiátriai részlegben lévő tálaló konyhán osztottak szét számukra.
2001. szeptember elseje óta az ételosztás az ebédjegyre, illetve a külföldiek birtokában lévő, a menekültügyi hatóság által kibocsátott okmányokra ragasztott vonalkódok számítógépes leolvasásával történt. A számítógépes ellenőrzés módja a bevezetése óta eltelt néhány hét során alakult ki, erről írásbeli utasítás, belső szabályzat nem készült.
Az étel átvételére jelentkező külföldinek fel kell mutatnia a birtokában lévő okmányt, amelyet a befogadó állomás szolgálatban lévő munkatársa egy elektromos érzékelőnek a vonalkódhoz való érintésével ellenőrzött. Ellenőrzéskor egy számítógépes monitoron megjelenik a külföldi arcképe, személyi adatai, jogállása, továbbá az is ellenőrizhető, hogy az érintett személy átesett-e valamennyi szűrővizsgálaton. Utóbbi különösen azok esetében fontos, akiknek tüdőszűrésre kell menniük. A befogadó állomás autóbusza, ami az újonnan érkezőket a tüdőszűrésre szállítja, az ebédlő épület elöl indul. A vizsgálatra kötelezett személynek az igazolványt ellenőrző munkatárs jelezte, hogy tüdőszűrésre kell mennie, aki ebéd után azonnal felszállt az autóbuszra.

A befogadó állomás lakóinak oktatása és foglalkoztatása
A költözést megelőzően a menedékjogi eljárás alatt álló gyermekeket a befogadó állomáson belül, a befogadott és a menekült státusszal rendelkező gyermekeket egy-egy debreceni óvodában és iskolában oktatták, illetve foglalkoztatták. 
A befogadó állomás óvodája 2001. szeptember 23-ig működött. Az óvoda azért szűnt meg, mert az afgán állampolgárok Debrecenbe költöztetésekor az újonnan érkezők elhelyezéséhez minden helyre szükség volt, így átmenetileg hálóhelyiséggé alakították azt a helyiséget is, ahol korábban az óvoda működött. Miután sikerült a külföldieket az eredetileg lakószobának minősülő helyiségekbe átköltöztetni, a szociális munkások igyekeztek az óvoda eredeti funkcióját visszaállítani. Ez azonban nem sikerült, mivel a 16 órakor történő zárást követően a külföldiek az ajtót minden nap feltörték, a helyiségben lévő televíziót, a játékokat és a bútorokat elvitték. Ezeket a szociális munkások másnap reggel megkeresték, összegyűjtötték, visszavitték, azonban az óvoda bezárását követően az eset napról napra megismétlődött. A vizsgálat idején a helyiséget eredeti céljának nem megfelelően használták, tekintettel arra, hogy október 15-ét követően ismét többen beköltöztek. A vizsgálat idején hét férfi élt a szobában. 
A befogadó állomáson élő tanköteles korú gyermekek létszáma az elmúlt évben átlagosan 50-70 személy volt, akiket két tanteremben oktattak. Az oktatás tárgyi feltételeit a befogadó állomás részben saját forrásból - tanszerek, füzetek, írószerek megvásárlásával -, másrészt az ENSZ Menekültügyi Főbiztossága támogatásából biztosította. 2001 első félévében még működött a szláv - bosnyák, szerb, ukrán, orosz - és moldáv anyanyelvű gyermekek iskolája. Ezekkel a gyermekekkel a szociális munkások foglalkoztak rendszeresen, akik angol, orosz nyelvet, földrajzot és általános ismereteket oktattak. A helyszíni bejárás idején a nem afgán állampolgárok más befogadó állomásokra, illetve a szerződéses szálláshelyre költöztetésének eredményeként, a szláv iskola már nem működött.
A 2001. év első nyolc hónapjában a befogadó állomáson élő tanköteles korú gyermekek többsége afgán volt, így az afgán iskola folyamatosan működött. Az ENSZ Menekültügyi Főbiztosság dari nyelvű tankönyvek adományozásával segítette az iskola működését. A vizsgálat idejére a könyvek száma megfogyatkozott, tekintettel arra, hogy a befogadó állomást elhagyó külföldiek azokat többnyire magukkal vitték. A helyszíni bejárás idején a tanárok a néhány megmaradt tankönyvből fénymásolt papírlapok segítségével oktattak.
A helyszíni bejáráskor összesen 70 tanköteles korú, afgán gyermek élt a befogadó állomáson, közülük 45 jelentkezett oktatásra. Az említett időpontban összesen 25, 7 és 15 év közötti gyermek - fiúk, lányok vegyesen – látogatta az iskolát, ahol három koedukált osztályban, délelőtt folyt az oktatás. Az iskolában három afgán tanár tanított, akik a befogadó állomás lakói voltak és gyermekeik is itt tanultak. 
A költözést megelőzően 14, a befogadó állomáson élő gyermek járt debreceni oktatási intézménybe, 2 a Kemény Zsigmond úti óvodába, 12 a Csapókerti Általános Iskolába.  Közülük ketten afgán, a többiek iraki és örmény állampolgárok voltak, illetve valamely egykori jugoszláv tagköztársaságból származtak. A 2001. szeptember 23-i költöztetés a két afgán gyermek kivételével mindannyiukat érintette, továbbá azt a 3 gyermeket is, akiket a befogadó állomás munkatársai már beírattak a Csapókerti Általános Iskolába, azonban a hirtelen jött költöztetés miatt tanulmányaikat már nem tudták Debrecenben megkezdeni. A helyszíni bejáráskor egy afgán kisfiú a Csapókerti iskolába, két testvére pedig a Kemény Zsigmond úti óvodába járt. A debreceni oktatási intézménybe járó gyermekek után az UNHCR tanévenként 8300 forint beiskolázási segélyt folyósított, amiből a családok a tankönyveket megvásárolhatták. A füzeteket és írószereket a befogadó állomás biztosította. 
	A befogadó állomáson élő felnőttek intézményen belüli munkavégzésének pénzügyi fedezetét az UNHCR biztosította, ami 52 személy egyidejű foglalkoztatását tette lehetővé. 2001 októberében a befogadó állomás lakói közül összesen 47 személyt foglalkoztattak hosszabb-rövidebb ideig az intézmény területén. A munkavállaló külföldiek között volt olyan, aki egész hónapban folyamatosan, és olyan is, aki csak egyetlen napot dolgozott. A befogadó állomás iskolájában oktató tanárok havi 14 000, a tolmácsok havi 11 000, a kerti, udvari takarítóként, valamint a konyhán kisegítőként dolgozó külföldiek havonta 9 000 forintot kereshettek. Konyhai kisegítőként 8 személy foglalkoztatására volt lehetőség és a költöztetést megelőzően mind a 8 munkakört betöltötték. A konyhai kisegítőként dolgozó külföldiek között egyetlen afgán állampolgár sem volt, így a 2001. szeptember 23-án, valamennyien kénytelenek voltak elhagyni a befogadó állomást. A helyszíni bejáráskor konyhai kisegítőként egyetlen afgán és három afrikai származású külföldi dolgozott. A szociális munkások tájékoztatása szerint a fennmaradó konyhai kisegítői álláshelyeket azért nem sikerült betölteni, mert a reggel fél hattól délután fél kettőig tartó munkáért járó fizetség nem elég vonzó a külföldiek számára. Ezt az információt a vizsgálat során megkérdezett külföldiek is megerősítették. A helyszíni bejáráskor a befogadó állomás udvarát kizárólag afrikaiak takarították.
Tekintettel arra, hogy az intézmény megnyitásakor, illetve azt követően elsősorban muzulmán vallású külföldiek érkeztek és éltek az intézményben, a befogadó állomás területén két muzulmán imaszoba - egyik az egészségügyi elkülönítőben - található. A keresztény vallásúak a debreceni templomokban gyakorolhatták a vallásukat. Az említett vallásgyakorlási lehetőséget a helyszíni bejáráskor többségben lévő afgánok megfelelőnek találták, ebben a vonatkozásban senki nem panaszkodott.
A befogadó állomás szabad területén egy kosárlabda és egy röplabda pálya valamint a gyermekek számára egyetlen - fából készült - hinta található. A helyszíni bejáráskor a sportpályák rossz állapotban voltak, esős idő esetén zárt helyen történő sportolásra nem volt lehetőség.
A státusszal rendelkező menekültek számára, a munkavállalás megkönnyítése céljából a Debreceni Regionális Munkaerő Fejlesztő Központ magyar nyelvtanfolyamot szervezett. A nyelvi képzésben 10 személy vett részt, akik a vizsgálatot megelőzően már kiköltöztek a befogadó állomásról.
A befogadó állomás lakóinak foglalkoztatásában több civil szervezet is közreműködött. A Refugee Assistance Project önkéntesei havonta látogatták a befogadó állomást, ahol a szabadidős programokat szerveztek, meglátogatták az időseket, és részt vettek a sportpályák karbantartásában. 2001. október 27-én, a helyszíni bejárás második napján a vizsgálat résztvevői is találkoztak a szervezet munkatársaival, akik ruha adományokat és gyermekjátékokat osztottak a befogadó állomás lakóinak, valamint aszfaltrajzolással, ugrókötelezéssel, és röplabda mérkőzések szervezésével foglalkoztatták a gyerekeket és a felnőtteket. A vizsgálat résztvevői által megfigyelt programon körülbelül 100-120 személy – többnyire gyermekek és felnőtt férfiak – vett részt.
A Menedék Migránsokat Segítő Egyesület 2001. október 15-én nyitotta meg a - PHARE támogatással kialakított - közösségi szobát, amelyben a főként székekből álló bútorzaton kívül gyermekjátékokat, angol nyelvű könyveket, egy számítógépet, televíziót, video lejátszót és angol nyelvű videokazettákat láttunk. A Menedék Egyesület hetente egyszer 1-2 óra időtartamban gyermekklubot működtetett, amelynek rendezvényein alkalmanként 40-50 gyermek vett részt. A közösségi szoba állandó programjaként a befogadó állomás lakói magyar nyelvoktatáson vehettek részt, illetve filmvetítéseket szerveztek számukra. A közösségi szoba heti rendezvényeinek, illetve a nyelvórák időpontját a helyiség bejáratára angol nyelven kifüggesztették.
A Menedék Egyesület - a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal Menekültügyi Igazgatósága és az UNHCR támogatásával - a menedékjogi törvény értelmében jogszerűen Magyarországon tartózkodó, de pszichiátriai szakellátásra nem jogosult külföldiek számára a négy magyarországi befogadó állomáson, köztük Debrecenben is, az általa foglalkoztatott pszichiáterek és terapeuták közreműködésével 2001. január 1. és december 31-e között pszichiátriai szakellátást és pszichoterápiás szolgáltatást nyújtott.
A Baptista Szeretetszolgálat Alapítvány munkatársai hetente egyszer magyar nyelvtanfolyamot tartottak befogadó állomás lakóinak.
A Golgota Keresztény Gyülekezet munkatársai a kisgyermekes családokat és a pszichiátriai elkülönítő lakóit látogatták rendszeresen.
A Cordélia Alapítvány munkatársai egyéni és csoportos terápia keretében a külföldiek poszt-traumás stressz szindrómáját kezelték, továbbá az intézményben dolgozó szociális munkások és az egészségügyi részleg dolgozóinak szupervízióját végezték.
A CEP - Civil Education Project - a szociális munkások továbbképzésében közreműködött, előadásokat tartott számukra.
A Magyar Helsinki Bizottság ingyenes jogi segítséget nyújtott a befogadó állomás lakói számára. A Helsinki Bizottság által alkalmazott ügyvédek és a jogklinika programban részt vevő joghallgatók közreműködésével heti három alkalommal - hétfőn 14-1630-ig, kedden 10-13 között, csütörtökön 14-16-ig - tartottak fogadóórát. A Helsinki Bizottság jogászainak félfogadási időpontjairól szóló tájékoztatót csak az igazgatóság épületében láttunk kifüggesztve.
A befogadó állomáson élők számára igen fontos volt az otthon maradt, esetleg harmadik országban élő rokonaikkal, ismerőseikkel való kapcsolattartás, ami főként az internet vagy telefon útján történt. Az egyik szállásépületben a Demokratikus Jogok Fejlesztési Alapítvány két és fél évvel ezelőtt egy internet szobát létesített, amit hétfőtől csütörtökig, 8 és16 óra, pénteken 8 és14 óra között volt nyitva. A helyiségben hat számítógép üzemelt, ahol a helyszíni bejárás idején körülbelül 25-30 személy tartózkodott folyamatosan.
A 14 életévét betöltött külföldiek a befogadó állomáson tartózkodás harmadik hónapjától kezdődően havonként 2.500 Ft költőpénzt kaptak, amelynek felhasználásáról szabadon döntöttek. A három hónapos határidőbe a költöztetést megelőzően másik menekültügyi intézményben töltött idő is beleszámított. A költőpénzt a szociális munkások által összeállított listán szereplő személyeknek fizették. A pénzt a Gazdasági Osztály által kijelölt két napon, délelőtt 10-12, illetve délután 13-15 óra között az ebédlőben lehetett felvenni. A helyszíni bejárás tapasztalatai szerint a költőpénzen a befogadó állomás lakói többnyire telefonkártyát vásároltak, esetleg az intézmény területén működő élelmiszerboltban édességre, kávéra, a kisgyermekes családok pedig főként gyümölcsre költötték.
  A befogadó állomás területén hét, kártyával működő nyilvános telefonkészüléket láttunk, a szállóépületek között húzódó út mentén. A telefonkártyát a külföldiek a befogadó állomáson kívül kénytelenek megvásárolni. Azok számára, akik még nem hagyhatták el a befogadó állomás területét, azok vásároltak telefonkártyát, akik már kimehettek a városba. A telefonkártyák beszerzésében a befogadó állomás munkatársai nem segédkeztek.

A befogadó állomás dolgozóinak képzettsége és munkakörülményei

	A befogadó állomáson összesen 79 magyar állampolgárságú közalkalmazott foglalkoztatására volt lehetőség. Az említett létszámot egészítette ki a korábban már említett 52, a befogadó állomáson élő, különféle feladatot ellátó külföldi, akik foglalkoztatásának pénzügyi fedezetét az UNHCR Budapesti Irodája biztosította.  
	A helyszíni bejárás idején a befogadó állomáson 77 közalkalmazott dolgozott, az egészségügyi és a konyhai részleg vezetőjének munkaköre nem volt betöltve. A vizsgálat során rendelkezésünkre bocsátott adatok szerint a befogadó állomáson dolgozó közalkalmazottak közül körülbelül 55 személy látott el olyan munkakört, amelynek során napi kapcsolatba kerületek a külföldiekkel. 
A befogadó állomáson élő menekültek társadalmi beilleszkedésének segítése, illetve napi ügyes bajos gondjaik kezelése a Szociális és Információs Csoport (a továbbiakban: Információs Csoport) munkatársainak, vagyis a szociális munkások feladata volt. A 8 szociális munkás közül 4 egyetemi, 3 főiskolai diplomával, 1 középiskolai érettségi bizonyítvánnyal rendelkezett. Az egyetemi diplomával rendelkező szociális munkások közül 1-1 személy angol, illetve orosz nyelvből felső fokú, 1 angol nyelvből középfokú állami nyelvvizsgával rendelkezett. Az egyik egyetemet, valamennyi főiskolát végzett, továbbá az érettségi bizonyítvánnyal rendelkező szociális munkások társalgási szinten beszéltek angolul. A szociális munkásokon kívül a befogadó állomás többi munkatársa semmilyen idegen nyelvet nem beszélt. 
A helyszíni bejáráskor az Információs Csoport közvetlenül az igazgató irányítása alá tartozott. A szociális munkások számára kiadott feladatokról, az elvégzett feladatok ellenőrzéséről írásos anyagot nem találtunk. A vizsgálat résztvevőinek megfigyelése szerint a szociális munkások napi munkájuk során többnyire nem a befogadó állomás lakóinak személyes problémáival foglalkoztak, hanem leginkább a szűrővizsgálatok, illetve a havi költőpénzre jogosult személyek nyilvántartásával kapcsolatos feladatokat végezték és ők osztották az ebédjegyeket is. 
	Az intézményben dolgozó 15 rendész közül 3 érettségi bizonyítvánnyal, 10 szakmunkás bizonyítvánnyal rendelkezett, 2 személy mindössze általános iskolai végzett. Egy időben egyszerre 3 rendész volt jelen. Egyikük a portán volt szolgálatban, a másik kettő vagyonvédelmi és rendfenntartó feladatokat végzett. A szolgálatban lévő rendészek egyikének kizárólag az volt a feladata, hogy a befogadó állomás lakóinak az irodaépületébe történő bejutását megakadályozza.   
 Az egészségügyi részleg dolgozói közül 5 érettségizett ápoló, 4 általános ápolói szakképesítéssel rendelkezett, 5 segédápoló általános iskolát végzett. Az épület földszinti részén, ahol a járó beteg ellátás történik, napi 24 órában egy-egy szakápoló, illetve segédápoló van szolgálatban. Az épületnek ezen a részén 2 pihenő helyiséget láttunk, amelyekhez zuhanyozó és illemhely is tartozott. A pihenő helyiségekben 1-1 ágy, fotel, hűtőszekrény, televízió, kávéfőző továbbá öltöző szekrények voltak, 14 személy számára. Az eredetileg a betegszobák lakói számára kialakított melegítő konyhát a személyzet használta.
Az emeleten működő pszichiátriai elkülönítőben napi 24 órában egy-egy szakápoló, illetve segédápoló van szolgálatban. Az itt kialakított személyzeti pihenő helyiségben 1-1 ágy, hűtőszekrény, televízió, asztal, éjjeli szekrény és 3 szék volt.
A karbantartók közül 1 érettségi bizonyítvánnyal, 7 szakmunkás bizonyítvánnyal rendelkezett. Közülük 3 víz- és gázszerelő, 2 villanyszerelő, 1-1 asztalos, illetve lakatos szakképzettségű volt. 5 karbantartó kazánfűtői vizsgát is tett, így a fűtést és a melegvíz ellátást - napi 12 órás váltásban - is ők biztosították. Munkaidőben egyszerre általában 3 - amennyiben valamelyikük betegség, vagy szabadság miatt távol van akkor kevesebb - karbantartó van szolgálatban. A karbantartók általában a számukra rendszeresített alagsori helyiségben (a továbbiakban: műhely) tartózkodnak. A karbantartók a műhelyben tárolták a szerszámaikat, kisebb javításokat, illetve a feladataik ellátásával összefüggő adminisztrációt is itt végezték, de ez a helyiség volt az öltözőjük is. Az illemhely és a személyzeti zuhanyzó a másik épületben volt. A napi élelmüket egy hűtőszekrényben tárolták, továbbá itt étkeztek. A helyiséget maguk takarították. Fűtési időszakban – október 15. és április 15. között - munkaidőn kívül, egyetlen karbantartó, a fűtő van jelen, aki szükség esetén, rövidebb időre elhagyhatja a kazánházat. A fűtési idényen kívül este 10-től másnap reggel 6 óráig nincs karbantartó az intézmény területén.
 A konyhai személyzetből 1 szakmunkás, illetve érettségi bizonyítvánnyal, 1 szakmunkás bizonyítvánnyal rendelkezett, a 8 konyhai kisegítő általános iskolát végzett. A konyhai dolgozók számára két öltöző helyiséget alakítottak ki. Az egyiket az állandó személyzet, a másikat a konyhai kisegítő munkát végző külföldiek használták. Ezekben a helyiségekben párhuzamosan elhelyezett öltöző szekrényeket és padokat láttunk. Az öltözőkhöz női, illetve férfi zuhanyzók és illemhelyek tartoztak.
A Gazdasági Osztály munkatársai – a könyvelők, a bérszámfejtő, a pénztáros – a jogszabályokban előírt iskolai végzettséggel, illetve képesítéssel rendelkeztek.

A vizsgálat megállapításai:

A bicskei és a békéscsabai befogadó állomáson, továbbá a vései szerződéses szálláshelyen élő afgán állampolgárok Debrecenbe költöztetésének indokai és végrehajtásának módja

	Az afgán állampolgárok Debrecenbe költöztetésének közvetlen előzményeként az “Amerikai Egyesült Államokat ért terrorcselekmények miatt indokolttá vált további biztonsági intézkedések bevezetése”, és azok végrehajtása céljából kiadott belügyminiszteri utasítás 4. pontja elrendelte, hogy a főigazgató “intézkedjen a veszélyeztetett külföldi állampolgárok biztonsága, illetve az esetlegesen bekövetkező események miatt kialakuló káros következmények megelőzése érdekében”. A BM utasítás idézett rendelkezésének végrehajtására a főigazgató írásos intézkedést adott ki, amelyben elrendelte, hogy valamennyi menedékjogi eljárás alatt álló, befogadó állomáson vagy a szerződéses szálláshelyen elhelyezett, magát afgán állampolgárnak valló személyt a debreceni befogadó állomásra kell költöztetni. 
	A vizsgálat keretében a befogadó állomások igazgatóitól, és a menekültügyi hatóságnak a szerződéses szálláshelyen szolgálatot teljesítő munkatársaitól is érdeklődtünk olyan eseményekről, illetve körülményekről, amelyek arra utaltak, hogy a költözéssel érintett “külföldi állampolgárok biztonsága” veszélyben lett volna. A megkérdezett személyeknek ilyen információról nem volt tudomásuk. Kérdésre válaszolva mindannyian határozottan állították, egyáltalán nem tudnak olyan esetről, hogy Magyarországon bármely menekültellátással foglalkozó intézményt a lakosság részéről erőszakos cselekmény, vagy fenyegetés ért volna. A vizsgálat során a BM utasításban megjelölt, vagyis a költöztetés indokául szolgáló veszélyhelyzetet sem az említett személyektől szerzett információk alapján, sem más forrásból nem sikerült tényszerűsíteni. Ilyen információt egyébként az a szolgálati titkot képező levél sem tartalmazott, amelyben a főigazgató a vizsgálat tárgyát képező intézkedéseiről tájékoztatta az országgyűlési biztos általános helyettesét.
        A rendelkezésünkre álló adatok szerint a főigazgató intézkedésében említett “menedékjogi eljárás alatt álló” afgán állampolgárok meghatározás a gyakorlatban két személyi kört érintett:    
A költöztetéssel érintett külföldi állampolgárok többsége olyan személy volt, aki a menekültkénti elismerés iránti kérelmét már előterjesztette, annak elbírálása folyamatban volt (a továbbiakban: kérelmező). A többiek menekültkénti elismerés iránti kérelmét már elbírálták, azt elutasították, azonban őket - a menekültügyi hatóság döntése alapján - átmenetileg a hazájukba azért nem lehetett visszaküldeni, mert ott halálbüntetésnek, kínzásnak, embertelen vagy megalázó büntetésnek lennének kitéve (a továbbiakban: befogadott). Ők a menekültkénti elismerés iránti kérelem jogerős elutasításáról szóló döntés birtokában, annyiban voltak eljárás alatt álló személyek, hogy a menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. törvénynek (a továbbiakban: menedékjogi törvény) a költözés idején hatályos 40. §-a értelmében a “befogadottkénti elismerésről rendelkező határozat meghozatalához vezető körülményeket” a menekültügyi hatóság évente felülvizsgálta.
	A költözés elrendelésének értékelésekor az Alkotmány 58. § (1) bekezdésének érvényesülését vizsgáltuk, amelynek értelmében “mindenkit, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén - törvényben meghatározott esetek kivételével - megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is".
	A menedékjogi törvény 15. § a) pontja szerint a menekültkénti elismerését kérő jogosult egy személyazonosításra alkalmas, magyarországi tartózkodása jogszerűségét igazoló okmányra, vagyis az említett okmány birtokában jogszerűen tartózkodik az országban.  A menedékjogi törvény 16. § a) pontja – összhangban az Alkotmány 58. § (1) bekezdésével – a menekültkénti elismerését kérő külföldi tartózkodási helyének szabad megválasztásához való jogát annyiban korlátozza, hogy az említett személy “befogadó állomáson, illetőleg a menekültügyi hatóság által kijelölt más szálláshelyen életvitelszerűen köteles tartózkodni". A kérelmező az eljárás tartama alatt köteles a menekültügyi hatósággal együttműködni és a kijelölt szálláshelyen érvényes magatartási szabályokat megtartani.
A menedékjogi törvény befogadottakra vonatkozó rendelkezéseit a 2001. évi XXXVIII. tv. 2002. január 1-jétől hatályon kívül helyezte. A menedékjogi törvénynek a vizsgálat idején hatályos 14. § (1) bekezdése alapján a befogadottnak – a kérelmezőhöz hasonlóan - joga volt a Magyar Köztársaság területén tartózkodni. A költöztetés, illetve a helyszíni bejárás idején a befogadottak szabad mozgását a menedékjogi törvény 21. § (2) bekezdése lényegében a kérelmezőkkel azonos módon szabályozta, vagyis a befogadott köteles volt a menekültügyi hatóság által számára kijelölt befogadó állomáson, illetve más szálláshelyen életvitelszerűen tartózkodni és a menekültügyi hatósággal együttműködni.
A vonatkozó jogszabályok alapján megállapítottam, hogy a költöztetés elrendelésekor, illetve lebonyolításakor a menedékjogi törvény mind a befogadott, mind a kérelmező tartózkodási helyének szabad megválasztásához való jogát korlátozta, hiszen a menekültügyi hatóság döntésétől függően – életvitelszerűen - valamely befogadó állomáson, illetve más az említett hatóság által kijelölt szálláshelyen kellett tartózkodniuk. Ezért az említett jogállású külföldiek tartózkodási helyének megváltoztatása, vagyis Debrecenbe, illetve a más településeken működő intézményekbe költöztetésükről szóló döntés az Alkotmány 58. § (1) bekezdésével összefüggő visszásságot nem okozott.
A továbbiakban a költöztetés végrehajtásával foglalkoztunk. Először a kijelölt tartózkodási hely megváltozásáról szóló határozatokat, majd a költöztetés lebonyolításának módját elemeztük.
	A kérelmező szálláshelyét a kérelem előterjesztésének napjától kezdődően a menekültügyi hatóság egy államigazgatási határozatban engedélyezte. A befogadottak esetében a menekültügyi hatóság a befogadottkénti elismerésről szóló határozatában jelölte ki azt a befogadó állomást, vagy más szálláshelyet, ahol a külföldieknek életvitelszerűen kellett tartózkodniuk.
	A költöztetéssel érintett afgán állampolgárok az őket szállító autóbuszokra való felszállításukat megelőzően írásos határozatot kaptak arról, hogy új szálláshelyük a debreceni befogadó állomás. A debreceni befogadó állomáson élő nem afgán állampolgárok szintén közvetlenül az autóbuszra szállításukat megelőzően értesültek arról, hogy hová szállítják őket, vagyis arról, hogy a menekültügyi hatóság új szálláshelyüket az ország melyik településén jelölte ki. Az új szálláshelyek kijelöléséről szóló határozat ellen fellebbezést nem lehetett benyújtani, azt csak a “menekültkénti elismerő vagy a menekültkénti elismerést megtagadó határozat ellen benyújtott felülvizsgálati kérelemben” lehetett megtámadni. Az új szálláshelyet engedélyező határozatokat gyakorlatilag azonnal végrehajtották.
	A menedékjogi törvény 47. § (1) bekezdése értelmében, a menekültügyi eljárásban az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény (a továbbiakban: Áe.) rendelkezéseit a menedékjogi törvényben és az annak felhatalmazása alapján kiadott kormányrendeletben meghatározott eltérésekkel kell alkalmazni.
Eltérést fogalmazott meg például a menedékjogi törvény 39. § (1) bekezdése, amely szerint a menedékjogi eljárásban hozott érdemi határozat ellen fellebbezésnek helye nem volt, annak felülvizsgálatát a bíróságtól lehetett kérni. A szálláshely engedélyezése is érdemi döntés, amelyben a menekültügyi hatóság arra kötelezi a külföldit, hogy a határozatban megjelölt befogadó állomáson éljen és az ott érvényes magatartási szabályokat betartsa. A rendelkezésünkre álló adatok szerint a menekültügyi hatóság a menedékjogi törvény említett rendelkezését úgy alkalmazta, hogy bár - a kérelmezők, illetve a befogadottak szálláshelyét engedélyező határozat nem a menekülésre okot adó tények és körülmények mérlegelésén alapuló, vagyis a menedékjog tárgyában hozott - érdemi döntés, fellebbezést mégsem lehetett benyújtani ellene. Az Áe. 77. § (1) bekezdése szerint a közigazgatási szerv első fokú határozata jogerős és végrehajtható, ha a jogszabály – jelen esetben a menedékjogi törvény 39. § (2) bekezdése – a fellebbezést azért zárja ki, mert a döntés megváltoztatását vagy megsemmisítését bíróságtól lehet kérni. 
Az Alkotmány 57. § (5) bekezdése értelmében, a Magyar Köztársaságban, a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot - a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal arányosan - a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja. A 24/1999. (X. 6) AB határozata értelmében azt, hogy az érintett külföldiek jogorvoslathoz való jogát a törvényhozó szükségesen, azaz a menedékjoggal kapcsolatos “jogviták ésszerű elbírálása érdekében” és egyben arányosan korlátozta-e, az Alkotmánybíróságnak kell elbírálnia. Ezért ezt a kérdést hatáskör hiányában nem értékeltem. Figyelemmel azonban arra, hogy a 2001. évi XXXVIII. tv. a menedékjogi törvény 39. § (1) bekezdését 2002. január 1-jétől úgy módosította, hogy a menedékjogi eljárásban keletkezett – közte a szálláshelyet engedélyező - határozat ellen 15 napon belül fellebbezést lehet benyújtani, a vizsgálat idején hatályban volt jogszabályi rendelkezés alkotmánybírósági felülvizsgálatát sem kezdeményeztem. 
	Az Áe. 43. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az eljáró közigazgatási szervnek a döntését indokolnia kell. Az államigazgatási határozat indokolásának tartalmaznia kell – egyebek mellett – a közigazgatási szerv döntésének alapjául szolgáló tényállást, az annak alátámasztásul szolgáló bizonyítékokat, továbbá meg kell jelölni azokat a jogszabályokat, amelyek alapján a közigazgatási szerv a döntését hozta. Az új szálláshely engedélyezéséről szóló magyar nyelvű határozatok indokolásában azonban mindössze a jogszabályi hivatkozásokat – így például a menedékjogi törvény, illetve a menekültügyi eljárás részletes szabályairól szóló 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet (a továbbiakban: 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet) néhány bekezdését, továbbá az Áe. 42. § (1) bekezdését – tüntették fel. A költözéssel érintett kérelmezők, illetve befogadottak szinte valamennyien rendelkeztek olyan jogerős határozattal, amelyben a menekültügyi hatóság a szálláshelyüket engedélyezte. A költözés érdekében a menekültügyi hatóság hivatalból vizsgálta felül a korábbi döntését és jelölt ki új szálláshelyet a külföldiek számára. Ezért az új szálláshelyet kijelölő határozatok indokolásának ki kellett volna térni arra is, hogy a menekültügyi hatóság milyen tények, illetve körülmények alapján vizsgálta felül, illetve módosította korábbi döntését. Az említett okok ismerete az esetleges jogorvoslati kérelem benyújtása esetén az ügyfél felülvizsgálati kérelmének indokolásához is szükséges lett volna. Az Áe. 43. § (1) bekezdésének c) pontjában előírt indokolási kötelezettség elmulasztása az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból erdő jogbiztonsághoz, illetve az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való jogokkal összefüggő visszásságot okozott.  
A vizsgálat idején hatályos jogszabályok között nem találtunk olyat, amelyik a kérelmezők, vagy a befogadottak engedélyezett szálláshelyének megváltozása esetén az érintett külföldiek utaztatásának, illetve szállításának módját szabályozta volna. Mindössze a menedékjogi törvény hatálya alá tartozó külföldiek ellátásáról és támogatásáról szóló 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 18. §-ában találtunk utalást arra vonatkozóan, hogy mind a menekült, mind a befogadott utazási támogatást kérhetett, ha például jogállásának rendezésével kapcsolatos hatósági ügyét intézte, vagy egészségügyi szolgáltatást vett igénybe. Az utazási támogatás helyközi utazáshoz, vonattal utazás esetén járt, és a másodosztályú vasúti jegy árának összegéig terjedt. A vizsgálat során feltett kérdésünkre a befogadó állomások igazgatói, illetve megkérdezett munkatársai egybehangzóan állították, hogy a jogszabályi feltételek fennállása esetén az utazási támogatást a kérelmezők is megkapták, hiszen jellemzően ők azok, akiknek a jogállásuk rendezésével kapcsolatos hatósági ügyeket kellett intézniük. A befogadó állomáson, illetve a szerződéses szálláshelyen élő külföldi úgy jut az utazási támogatáshoz, hogy az intézmény illetékes munkatársánál utazási szándékát bejelenti, annak indokoltságát igazolja. A szálláshely esetleges megváltozása esetén az új szálláshelyet kijelölő határozatot kell bemutatni. A jogszabályban előírt feltételek ellenőrzését követően a külföldi számára kiállítják azt az okmányt, amit az utazás során majd vonatjegyként használ.
 A 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet, illetve a meghallgatott menekültügyi szakemberek beszámolói alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy a kérelmezők, illetve a befogadottak országon belüli utaztatása általában vonaton, menetrend szerinti járattal történik. Esetenként, különösen nagyobb létszámú, kisgyermekes családok, illetve idős, magatehetetlen személyek költöztetése esetén előfordul, hogy az érintett befogadó állomások valamelyike az intézmény tulajdonában lévő mikrobusszal, azonban rendőri, vagy határőri felügyelet nélkül végzi az utaztatást Az összehasonlítás kedvéért jelezzük, hogy a vizsgált eseményt megelőzően, a magyar menekültügy történetében a legnagyobb létszámú költöztetés 1995. augusztus 11-én történt, amikor a Nagyatádi Átmeneti Szálláshely bezárása miatt több száz külföldit kellett Debrecenbe szállítani. 1995-ben az akkor illetékes Menekültügyi és Migrációs Hivatal kibérelt egy több vasúti kocsiból álló szerelvényt, ami az átmeneti szálláshely lakóit Debrecenbe szállította. Debrecenben a helyi közlekedési vállalattól bérelt autóbuszok szállították a külföldieket a befogadó állomásra. Ez a költözés rendőri, és a határőrségi közreműködés nélkül történt. A külföldieket szociális munkások és egészségügyi személyzet kísérte a vonaton, akik a befogadó állomásra érkezést követően segítséget nyújtottak a szálláshelyek mielőbbi elfoglalásához. Rendbontás, rendkívüli esemény nem történt.                  
.
A vizsgált esetben a költöztetés lebonyolításának módja, így például a nagy létszámú rendőri jelenlét, az autóbuszokon tartózkodó határőröknél lévő könnygáz spray, gumibot, bilincs, továbbá a konvojokat kísérő gépkarabéllyal és éles lőszerrel felszerelt, kutyás járőrök mind azt a benyomást keltették, mintha olyan, súlyos szabadságkorlátozás alatt álló személyekre felügyelnének, akik esetében a legsúlyosabb kényszerítő eszközök alkalmazása is indokolt lehet. 
Az Alkotmány 8. § (1) bekezdése értelmében az alapvető jogok tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelezettsége, amit az érintett állami szerveknek az országban jogszerűen tartózkodó kérelmezők és befogadottak szállítási körülményeinek tervezésekor külön jogszabályi rendelkezés hiányában is szem előtt kellett volna tartaniuk. A 36/1992. (VI. 10.) AB határozat szerint az “államszervezet akkor működik demokratikusan, ha a demokratikus jogállamiság és az ahhoz szorosan kapcsolódó alkotmányos rend fenntartása és működtetése alapvető követelményként magában foglalja a szabadságjogok tiszteletben tartását és védelmét”. Az Alkotmánybíróság hivatkozott rendelkezésére figyelemmel, a költöztetéssel érintett külföldiek járműre szállításának, illetve utaztatásának módja, különösen az intézkedésben közreműködő állománynak a legsúlyosabb kényszerítő eszközökkel történő felszerelése az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamisághoz, illetve az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében előírt alapvető jogok tiszteletben tartásához és védelméhez való joggal összefüggő visszásságot okozott.

A befogadó állomáson élő külföldiek elhelyezésének körülményei és étkeztetése

	A váratlanul elrendelt költöztetés, a személyes holmik összecsomagolására rendelkezésre álló alig fél nap, továbbá a szálláshely elhagyásának tilalma megijesztette a befogadó állomások és a szerződéses szálláshely lakóit. Félelmük csak fokozódott, amikor az átszállításuk körülményeivel - így például a látványos rendőri jelenléttel, a megkülönböztető jelzéssel ellátott, villogó járőr autókkal, a gyakorlóruhába öltözött, kutyákkal megerősített, könnygáz spray-vel, gumibottal és bilinccsel felszerelt, fegyveres határőrökkel - szembesültek. Debrecenben a befogadó állomás kerítése mentén álló egyenruhás rendőrök, illetve a Bevetési és Akció Osztály fekete gyakorlóruhát viselő és az intézmény bejárata előtt várakozó munkatársainak látványa tovább növelte a félelmeket.  
       A megfélemlített, szorongó emberek, köztük kisgyermekes családok számára újabb megpróbáltatást jelentett, hogy az ismeretlen helyen maguknak kellett szabad férőhelyet keresniük. A későn érkezők, különösen azok, akiknek olyan rokonaik, vagy ismerőseik sem voltak, akik valamelyik hálóhelyiségbe hajlandók voltak befogadni őket, kénytelenek voltak máshol hálóhelyet találni maguknak. Így történt, hogy néhányan az óvoda, mások egy-egy ablaktalan tároló helyiség ajtajának feltörését követően, az említett helyiségekbe költöztek be, ahol a földre dobott matracokon aludtak. A befogadó állomásra érkező külföldiek elhelyezésének szervezetlensége nem minden esetben okozott olyan sérelmet, ami az érintett külföldit megillető bármely alkotmányos joggal összefüggésbe hozható. Alkotmányos joggal összefüggő visszásság hiányában is elfogadhatatlan azonban, hogy egy jogszabályban előírt ellátást nyújtó állami intézménybe érkező személyeknek maguknak kelljen szabad hálóhelyet keresniük.
Bár a befogadó állomáson élő családok igyekeztek külön hálóhelyiségekhez jutni, az intézmény lakói közül többen arra panaszkodtak, hogy két-három család kényszerül közös hálóhelyiségben élni, ami feszültségekhez, vitákhoz vezetett. A közös élettérben a családok úgy próbáltak szeparálódni, hogy a hálóhelyiségeket szekrényekkel, lepedőkkel részekre osztották. A helyszíni bejáráskor körülbelül 40-45 család élt a befogadó állomáson, családonként átlagosan 3 gyermekkel. Egyedülálló nő nem tartózkodott az intézményben. A szociális munkások elmondása szerint az egyedülálló nőket általában a kifejezetten erre a célra kijelölt közös, esetleg valamelyik család által kizárólagosan használt hálóhelyiségben szokták elszállásolni. A több család közös hálóhelyiségben, illetve az egyedülálló nőknek a velük semmilyen rokoni kapcsolatban nem álló családokkal közös hálóhelyiségben való elhelyezése olyan helyzetet teremt, ami az érintett személyek Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való jogával összefüggő visszásságot eredményezett.
A helyszíni bejárás tapasztalatai szerint nem csak a külföldiek elszállásolásának körülményei, hanem a 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 7. § (3) bekezdése alapján járó költőpénz kifizetésének módja is feszültségeket okozott. A havi 2.500 forintot a főigazgató utasításának megfelelően csak személyesen lehetett felvenni. A befogadó állomáson élő jogosultak közül azok, akik pénzosztás időpontjában elmulasztották azoknak többé nem volt lehetőségük arra, hogy az említett összeget akár késedelmesen, akár a következő havi költőpénzzel együtt átvegyék. Kivételt csak abban az esetben tettek, ha a külföldi pénzosztáskor kórházban volt. Kizárólag ilyen esetben volt érintett személynek lehetőséget arra, hogy a pénzét később is felvehesse. Miután a 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet arról nem intézkedett, hogy mi történjen olyankor, ha a külföldi a költőpénzt elmulasztja felvenni, az említett esetekben az egyes befogadó állomások eltérő módon jártak el. Így például joggal sérelmezték a külföldiek, hogy míg Bicskén vagy Békéscsabán a következő hónapban is korlátozás nélküli lehetőségük volt arra, hogy az elmulasztott költőpénzt felvegyék, erre Debrecenben nem volt lehetőségük. A költőpénz felvételének elmulasztására vonatkozó szabályok hiányában az egyes befogadó állomások közötti jogalkalmazási gyakorlat közötti eltérés a debreceni befogadó állomás lakóinak hátrányos megkülönböztetését eredményezte, ami az érintett személyeknek az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében biztosított diszkrimináció mentes elbánáshoz való jogával összefüggő visszásságot okozott.
A főigazgató azon utasítása következtében, amelynek értelmében valamennyi, Debrecenben élő nem afgán állampolgárt az ország más településein működő intézményekbe kellett költöztetni, 41 - az UNHCR pénzügyi támogatásával - a befogadó állomáson foglalkoztatott külföldinek kellett távoznia. Közülük 15 személyt konyhai kisegítőként, a többieket a befogadó állomás takarításával összefüggő feladatok ellátására alkalmazták. A konyhai kisegítők távozása azt eredményezte, hogy szeptember 23. és 25. között a befogadó állomás lakói nem kaptak meleg ételt. Az említett napokon a 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 7. § (2) bekezdésének b) pontja alapján járó napi háromszori étkezés keretében járó élelmet napjában egyszer, hideg élelmiszercsomag formájában osztották ki a befogadó állomás lakóinak. Tény, hogy a hivatkozott jogszabályi rendelkezés értelmében a befogadó állomáson, vagy az annak megfelelő szálláshelyen tartózkodó külföldiek ellátása keretében “napi háromszori (reggeli, ebéd, vacsora) étkezést” kell biztosítani, azonban nincs olyan jogszabályi kötelezettség, hogy ezek bármelyikének alkalmával meleg ételt kellene osztani. Napi háromszori étkezés egyikén azonban akkor is meleg ételt szokás érteni, ha azt a jogszabály külön nem említi. Ezt a megállapítást a főigazgató 1/2001. számú, a befogadó állomások ellátásának rendjéről szóló utasításának 1. pontja is alátámasztja, amely elrendeli, hogy a menekülteket ellátó szálláshelyeken naponta legalább egyszer meleg étkezést kell biztosítani. A vizsgálat adatai szerint a költöztetést megelőzően valamennyi befogadó állomáson és az átmeneti szálláshelyen, továbbá - a 2001. szeptember 23. és 25. közötti napokat nem számítva - Debrecenben is napjában egyszer, ebédként, főtt ételt osztottak és osztanak ma is. A meleg étel hiányát tovább súlyosította, hogy étel főzésére, melegítésére alkalmas eszközökkel felszerelt helyiséget egyik szállásépületben sem láttunk. Ezért a befogadó állomás lakóinak még arra sem volt lehetőségük, hogy a hideg élelmiszercsomag tartalmának felhasználásával, maguk készítsenek meleg ételt. Néhány hálóhelyiségben azt láttuk, hogy a lakók, különösen a kisgyermekes családok a falból kiszedett elektromos vezetékhez csatlakoztatott merülő forraló, vagy rezsó segítségével főztek, ami súlyosan tűz- és balesetveszélyes helyzetet eredményezett. Az említett indokok alapján az a tény, hogy a debreceni befogadó állomás lakói - mintegy 900 ember - a 2001. szeptember 23. és 25. közötti napokon nem kaptak meleg ételt, a többi befogadó állomás és az átmeneti szálláshely lakóinak ellátásával összehasonlítva hátrányos helyzetet eredményezett, ami az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében biztosított hátrányos megkülönböztetés tilalmával összefüggésben okozott visszásságot.
Az OBH 5644/1999. számú panaszra figyelemmel a befogadó állomás által biztosított élelem mennyiségét és minőségét is megvizsgáltuk. A főigazgató 1/2001. számú utasítása értelmében a befogadó állomások lakóinak napi élelmezési nyersanyag költsége 330 Ft. volt. Ezt az összeget napi háromszori étkezésre úgy kellett felhasználni, hogy 22% a reggeli, 42% az ebéd és 36% a vacsora költségeit fedezze. A hivatkozott számú ügyben rendelkezésünkre bocsátott adatok szerint az intézmény lakóinak napi élelem adagját a következők szerint állították össze: 26 dkg hús, húskészítmények; 50 dkg kenyér; 14 dkg zöldség, 0.5 liter tej; 2 db tojás/hét; gyümölcs 2 db/hét. A főigazgató 1/2001. számú utasításának 1.1.a. pontjában elrendeli, hogy a napi élelmezési nyersanyagnorma keretében a “14. életévét be nem töltött kiskorúaknak – az egészséges fejlődés érdekében – heti két alkalommal gyümölcsöt, kétnaponta pedig friss tejterméket kell biztosítani”.
A vizsgálat során 2001. szeptember elejétől kezdődően átnéztük a befogadó állomás lakóinak étrendjét. A rendelkezésünkre bocsátott étlapok szerint a reggeli felvágott volt margarinnal és zöldséggel, vagy mézzel, amihez kenyeret vagy péksüteményt adtak. A reggelihez teát, tejet, kávét, vagy kakaót lehetett inni. Az ebéd általában leves, főétel, hetente egyszer desszertként sütemény. A vacsora mindig tartalmazott húskonzervet, amihez sajtot, zöldséget vagy gyümölcsöt is adtak. Szeptemberben hetente egyszer fél liter tej, egyszer 2 dl ivólé, szeptember vége óta hetente kétszer fél liter tej is járt a vacsora mellé. A befogadó állomáson kizárólag halat, illetve szárnyasból, vagy marhahúsból készült felvágottat, konzervet, és főtt ételt osztottak a külföldiek számára. Az intézmény lakóinak étrendje sertéshúst nem tartalmazott.
A befogadó állomás lakói közül többen panaszkodtak arra, hogy a 2001. szeptember 23. és 25. között osztott hideg élelmiszercsomagban található élelem mennyisége nem volt elegendő ahhoz, hogy az a napi háromszori étkezésüket megfelelően fedezze. Figyelemmel arra, hogy a helyszíni bejáráskor rendelkezésünkre bocsátott étlapon a kérdéses napokra tervezett ebédként meleg étel szerepelt, az említett étkezések helyett kiosztott hideg élelmet utólag nem tudtuk értékelni. A vizsgálat során rendelkezésünkre álló étlapok tanulmányozása, illetve a helyszíni bejáráskor osztott élelem szemrevételezése alapján annak mennyiségét és minőségét megfelelőnek találtuk, ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltünk.
A helyszíni bejárás tapasztalatai szerint az étkezéssel kapcsolatos panaszok oka az volt, hogy egyrészt a gyerekek nem feltétlenül a napirend szerinti étkezések időpontjában voltak éhesek, másrészt a befogadó állomás által osztott élelem nem mindenben felelt meg a külföldiek által korábban megszokott hazai ízeknek. Az egyéni igények kielégítése, illetve az intézmény által biztosított étkezések kiegészítésére, 2001. október második hetében egy debreceni vállalkozó boltot nyitott a befogadó állomás lakói számára, ami az ebédlő épületében működött. Az üzlet kezdetben naponta 10-18-ig üzemelt, azonban néhány nap elteltével kiderült, hogy a tervezettnél hosszabb nyitva tartásra van igény. Próbaképpen a tulajdonos a vevőforgalomhoz igazította az üzemeltetést, így előfordult, hogy csak hajnali fél háromkor zártak. A hosszú nyilvántartás oka az volt, hogy az üzlet élelmiszer, zöldség, gyümölcs, dohányáru, édesség és tisztálkodó szerek beszerzési forrásán túl, a társas érintkezés helyszínévé vált, ahol találkozni és beszélgetni is lehetett. A helyszíni bejáráskor a bolt reggel 10-től 20 óráig tartott nyitva, ahol - váltott műszakban - két eladó dolgozott. A vizsgálat résztvevőinek tapasztalatai szerint az üzlet árukészletében szereplő cikkek fogyasztói ára közel azonos volt egy átlagos városi élelmiszerüzlet áraival. 
	A költöztetéskor a befogadó állomáson foglalkoztatott 41 nem afgán külföldi között olyanokat is elszállítottak, akiket addig az intézmény takarításával összefüggő feladatok ellátására alkalmaztak. Az ő távozásuk azzal a következménnyel járt, hogy az intézmény lakói csak az általuk használt hálóhelyiségeket tartották tisztán. A szállásépületek folyosóit, a zuhanyzókat, az illemhelyeket és az udvart nem takarította senki. A helyszíni bejáráskor azt a tájékoztatást kaptuk, hogy további jelentkezők hiányában a befogadó állomás lakói közül mindössze 5 személyt tudtak konyhai, 4 személyt pedig udvari takarítói munkára alkalmazni. A fertőzésveszély megelőzése érdekében az említett épületrészek tisztántartására és 2001. október 1-jétől egy takarítószolgálatot alkalmaztak.
A helyszíni bejárás során különösen a szállásépületek elhanyagoltsága volt szembetűnő. A szemmel láthatóan hosszabb ideje javítatlan csőtörések eredményeként az átázott falak, az elhanyagolt és takarítatlan vizes helyiségek következtében a rothadás bűze terjengett mindkét, a helyszíni bejáráskor használatban lévő szállásépületben. A folyosók a levert lámpák vagy a kiégett villanykörték miatt jobbára sötétek és többnyire takarítatlanok voltak. A legnagyobb szállóépület egyik szárnyában a teljes vizesblokk felújítás alatt állt. A másik szárnyban üzemelő vizesblokkot is nagyon rossz állapotban találtuk. Az egykori WC-csészéknek csak a helyét láttuk, az illemhelyek mocskosak voltak és érősen bűzlöttek. A muzulmán vallási előírásoknak megfelelő illemhelyet a befogadó állomás területén sehol sem találtunk, ami az Alkotmány 60. § (1) bekezdésében megállapított, a vallás szabad gyakorlásához való joggal összefüggő visszásságot okozott.
A zuhanyzó fülkék, a zuhanyzó tálcák rozsdásak és bűzösek voltak. A zuhanyfejek több helyen hiányoztak. A vizsgálat résztvevői által kipróbált öt kézmosó csap között mindössze egy olyan volt, amelyikből folyt a víz.  Kisgyermekek fürdetésére alkalmas speciális eszközöket egyik tisztálkodó helyiségben sem láttunk. Az eldugult mosdókagylókból nem mindenhol folyt le a víz, a lefolyók szifonját számos helyen letörték. A vizesblokk helyiségei között folyosónként egy-egy mosóhelyiség is volt. Az általunk megtekintett mosóhelyiségekben két forgótárcsás mosógépet láttunk, amelyek körülbelül 2-3 cm magas vízben állva üzemeltek. Miután a mosóhelyiségekben mindössze két-két kötél volt kifeszítve, a külföldiek a vizes holmijukat a hálóhelyiségekben, illetve az épületek között kifeszített kötelekre - akiknek ott sem jutott hely, azok az udvari bokrokra vagy a sövényre - teregették. A mosás, szárítás megfelelő feltételeinek hiánya azért okozott általános problémát, mert a befogadó állomás lakói csak a 4 hetenként kaptak tiszta ágyneműt. Négy hét alatt sokan, - különösen a kisgyermekes családok – legalább egy alkalommal kénytelenek voltak az ágyneműt kimosni és lehetőleg még aznap estig megszárítani. A szállásépületek, különösen a vizes helyiségek olyan leromlott technikai és higiénés állapotban voltak, ami az Alkotmány 70/D § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi egészséghez való joggal összefüggő visszásságot eredményezett.
A szállásépületek állapotát látva a vizsgálat során adatokat gyűjtöttünk arról is, hogy a befogadó állomás 1995. augusztus 11-i megnyitása és a helyszíni bejárás időpontja közötti időszak alatt milyen felújítási, karbantartási munkákat végeztek az intézményben. A főigazgató 2001. november 28-án kelt, 106-T-9301/13/2001. számú levelében azt válaszolta az országgyűlési biztos általános helyettesének, hogy az intézmény üzembe helyezésétől 2001. áprilisáig a befogadó állomás létesítményeinek karbantartására és felújítására szakmai program nem készült. Az említett időszak alatt a szállásépületekben még egészségügyi festést sem végeztek.
A vizsgálat adatai szerint a befogadó állomás 1999. évi költségvetésében a felújítás céljára előirányzott 3. 400 000 Ft összegből mindössze 402. 000 Ft-ot használtak fel, a megmaradt pénzt az intézmény munkatársai között jutalomként szétosztották.
2000-ben mind a felújításra, mind a karbantartásra előirányzott összeget felhasználták, így például garázsokat építtettek a befogadó állomás tulajdonában lévő gépkocsik számára. Kétségtelen, hogy a helyszíni bejáráskor a garázsok messze jobb állapotban voltak, mint a külföldiek ellátására szolgáló épületek. Az említett évben a befogadó állomáson tartósan betöltetlen 8 álláshelyen képződött bérmegtakarítást sem állagmegóvásra fordították, hanem túlnyomó részét, mintegy 4. 441 000 forintot az intézmény dolgozóinak önkéntes nyugdíjpénztári számlájára utalták át.
A befogadó állomás épületeinek láttán megállapítható, hogy az intézmény vezetése által elmulasztott karbantartási, állagmegóvási munkák hiánya nagyban hozzájárult a szállásépületek olyan mértékű leromlásához, ami az ott élő külföldieknek az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogával összefüggő visszásságot eredményezett. A helyszíni bejáráskor felújítás alatt álló szállásépületet időközben átadták.
A vizsgálat során rendelkezésre álló iratok szerint az ÁNTSZ Debrecen Városi Intézete 1995 óta folyamatosan, azaz gyakorlatilag havi rendszerességgel tart közegészségügyi ellenőrzést a befogadó állomáson. Az ellenőrzésekről készült jegyzőkönyvek szerint az ÁNTSZ munkatársai gyakorlatilag minden alkalommal megállapították, hogy a szállásépületekben uralkodó állapotok nem feleltek meg a közegészségügyi előírásoknak, sőt az elvégzendő feladatokat is meghatározták. Miután éveken keresztül semmiféle változás nem történt, sőt a helyzet egyre rosszabb lett végül az ÁNTSZ 1999. május 6-án határozattal kötelezte a befogadó állomás vezetőségét a helyzet javítására. A helyszíni bejárás tapasztalatai, illetve a közegészségügyi ellenőrzések megállapításaira figyelemmel érthetetlen, hogy az ÁNTSZ az általa előírt és végre nem hajtott feladatok elvégzése céljából miért nem folyamodott hatósági kényszerhez. Az Alkotmánybíróság 72/1995. (XII. 15.) AB határozata értelmében a közigazgatásnak alkotmányos kötelessége, hogy a hatáskörét gyakorolja. Az említett kötelezettség kiterjed arra is, hogy a közigazgatási szerv az általa előírt kötelezettség teljesítését akár hatósági kényszer útján, a rendelkezésére álló szankciók alkalmazásával is biztosítsa. Az említett kötelezettség elmulasztásával az ÁNTSZ Debrecen Városi Intézete az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében előírt jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozott, továbbá veszélyeztette mind a befogadó állomáson élő külföldiek, mind Debrecen Város lakóinak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga érvényesülést.

A befogadó állomáson élők szabadságkorlátozásának elrendelése és végrehajtásának módja

A vizsgálat során mind a költöztetés lebonyolításának érdekében elrendelt, mind a közegészségügyi célú elkülönítés keretében alkalmazott szabadságkorlátozás végrehajtásának módját, illetve az érintett külföldiek alkotmányos jogainak érvényesülésére gyakorolt hatását áttekintettük. 
A költöztetéskor a menekülteket befogadó állomáson tartózkodó, eljárás alatt álló külföldiekre vonatkozó magatartási szabályokat a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 9. § szabályozta. A kérelmező és a befogadott legfontosabb kötelezettsége az volt, hogy a kijelölt szálláshelyen érvényes magatartási szabályokat megtartsa. A befogadó állomáson élő külföldi az életvitelszerű tartózkodás szabályait akkor szegte meg, ha onnan 24 órát meghaladóan úgy távozott el, hogy azt a szálláshely vezetőjének önhibájából nem jelentette be. A 2002. január 1-jén hatályba lépett 172/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet 11. §-ában előírt, a menedékjogi eljárás alatt álló külföldre vonatkozó magatartási szabályok azonosak a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet már ismertetett előírásaival.
Az afgán állampolgárok Debrecenbe költöztetésének elrendelésekor mind a befogadó állomáson, mind a többi intézményben nem csak befogadottak és kérelmezők, hanem menekültként elismert külföldiek is éltek. A befogadó állomások, illetve a szerződéses szálláshely elhagyására vonatkozó, szeptember 22-én elrendelt tilalmat a menekültként elismert külföldiekre annak ellenére alkalmazták, hogy őket az említett vonatkozásban - a menedékjogi törvény 17. § (1) bekezdése alapján - a magyar állampolgárokra vonatkozó jogok illetik meg, és kötelezettségek terhelik. Ez azt jelenti, hogy amennyiben a menekültként elismert személyek befogadó állomáson, vagy szerződéses szálláshelyen éltek, a menedékjogi törvény értelmében onnan korlátozás nélkül távozhattak, illetve oda bármikor visszatérhettek volna. A költöztetéssel érintett intézményekben élő, menekültként elismert külföldiekkel szemben foganatosított szálláshely elhagyásának tilalma az Alkotmány 64. § (1) bekezdésében biztosított menedékhez, továbbá az Alkotmány 58. § (1) bekezdésében biztosított szabad mozgáshoz való joggal összefüggésben okoz visszásságot.
Szeptember 23-ától, vagyis a költöztetés lebonyolítását követően, a szálláshely elhagyásának tilalma kizárólag Debrecenben, mégpedig oly módon volt érvényben, hogy szeptember 27-ig az ott elhelyezett külföldiek közül senki, így a korábban már menekültként elismert afgán állampolgárok sem hagyhatták el a befogadó állomást. Az 1989. évi 15. törvényerejű rendelettel kihirdetett, a menekültek helyzetére vonatkozó 1951. évi július hó 28. napján elfogadott egyezmény Lásd a menekültek helyzetére vonatkozó 1951. évi július hó 28. napján elfogadott egyezmény valamint a menekültek helyzetére vonatkozóan az 1967. évi január hó 31. napján létrejött jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1989. évi 15. törvényerejű rendeletet.
 (a továbbiakban: Genfi Egyezmény) 8. Cikke értelmében a menekültként elismert személyekkel szemben még azok a kivételes intézkedések sem alkalmazhatók, amelyeket az adott állam a menekült származási országának polgáraival szemben egyébként alkalmaz. A menekültként elismert afgán állampolgárok mozgásszabadságának említett korlátozása nemcsak a menedékjogi törvény 17. § (1) bekezdésével, hanem Genfi Egyezmény 8. Cikkével is ellentétes, ami az Alkotmány 7. § (1) bekezdésében előírt nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangjához való joggal összefüggő visszásságot eredményez. 
Szeptember 24-től a Határőrség már nem csak afgán állampolgárokat szállított a befogadó állomásra, ezért az ott dolgozó munkatársak között vitatott volt, hogy a szálláshely elhagyásának tilalma csak az afgánokra vonatkozik, vagy a más állampolgárságú külföldiekre is kiterjed-e. A vizsgálat során meghallgatott személyek beszámolói szerint szeptember 27-ig egyetlen külföldi sem hagyhatta el a befogadó állomást. Szeptember 28-a volt az első olyan nap, amikor – szigorú regisztráció mellett - a menekültként elismert személyek, a befogadottak, illetve a tisztázott személyazonosságú – a Nemzetbiztonsági Hivatal által ellenőrzött - kérelmezők, azaz körülbelül 40-50 külföldi már elhagyhatta a befogadó állomást. Az Országgyűlés Emberi Jogi, Kisebbségi és Vallásügyi Bizottsága által rendelkezésünkre bocsátott dokumentumok szerint az említett napon 843 külföldi élt az intézményben.
2002. október 5-étől kezdődően valamennyi, az egészségügyi szűrővizsgálaton már átesett külföldi elhagyhatta a befogadó állomást.
A BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal által szeptember 22-én szóban elrendelt, az összes befogadó állomást és a szerződéses szálláshelyet érintő szálláshely elhagyási tilalom alkalmazásának jogszabályi alapját sem az intézkedés elrendelésekor, sem azt követően nem hozták az érintettek tudomására. A főigazgató a debreceni befogadó állomáson egészen 2002. október 4-ig érvényben lévő szálláshely elhagyási tilalom alkalmazásának jogszabályi alapját sem közölte az érintettekkel. Ilyen információt az említett intézkedésről szóló, szolgálati titokká minősített írásos anyagok, továbbá az a szintén szolgálati titkot képező levél sem tartalmazott, amelyben a főigazgató a vizsgálat tárgyát képező intézkedéseiről tájékoztatta az országgyűlési biztos általános helyettesét.
Az Alkotmánybíróság 22/1991. (IV. 26.) határozatában kimondta, hogy a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 17. §-a alapján az állampolgárok jogaira és kötelezettségeire közvetlen kihatással bíró rendelkezéseket kizárólag jogszabályban - törvényben vagy rendeletben - lehet rögzíteni. A miniszteri utasítás, mint az állami irányítás egyéb jogi eszköze, csupán a közvetlen irányítás alá tartozó szervek tevékenységét szabályozhatja, tehát nem korlátozhatja az alkotmányos jogokat. A főigazgató az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamisággal, illetve az annak részét képező jogbiztonsághoz való joggal összefüggésben súlyos visszásságot okozott azzal, hogy - a belügyminiszter utasítása alapján – szolgálati titkot képező utasításban rendelte el a menekültként elismert személyek, a kérelmezők, továbbá a befogadottak Alkotmány 58. § (1) bekezdésében biztosított, és a menedékjogról szóló törvényben meghatározott szabad mozgáshoz való jogának további korlátozását.
Nyomatékosan felhívom a figyelmet arra, hogy az Alkotmány 8. § (4) bekezdése értelmében az Alkotmány 58. § (1) bekezdésében biztosított, szabad mozgáshoz és a tartózkodási hely megválasztásához való jog gyakorlását, így például az országban jogszerűen tartózkodó külföldiek szálláshelyük elhagyásához való jogát csak rendkívüli állapot, szükségállapot vagy veszélyhelyzet idején lehet felfüggeszteni, vagyis a hatályos jogszabályokban meghatározott eseteken és mértéken túlmenően korlátozni. A költözés idején azonban sem rendkívüli állapot, sem szükségállapot és veszélyhelyzet sem volt érvényben, tehát a szálláshely elhagyási tilalom elrendelésével és foganatosításával a menekültügyi hatóság nem tett eleget az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében előírt, az alapvető jogok védelmezésére és tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségének.
Az OBH 1588/2001. számú ügyben az előző országgyűlési biztos több, országos, illetve megyei napilapban megjelent újságcikk alapján azért indított vizsgálatot, mert 2001. január 20-án egy hastífusszal fertőzött bangladesi állampolgár megszökött a befogadó állomásról.  Az említett esetre, továbbá a helyszíni bejárás során tapasztalt azon gyakorlatra figyelemmel, amely szerint a szűrővizsgálatok eredményének megérkezéséig a kérelmezők nem hagyhatták el a befogadó állomást, a közegészségügyi célú elkülönítés gyakorlatát külön megvizsgáltuk.
A menedékjogi törvény 16. § a) alapján a kérelmező befogadó állomáson, illetőleg a menekültügyi hatóság által kijelölt más szálláshelyen életvitelszerűen köteles tartózkodni, és – az említett törvényhely c) pontja alapján – “egészségügyi szűrésnek, gyógykezelésnek, jogszabályban kötelezően előírt, valamint az illetékes egészségügyi hatóság által megbetegedés veszélye esetén elrendelt hiányzó védőoltások pótlásának köteles magát alávetni”. A menedékjogi törvény 16. § c) pontjához kapcsolódóan a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 10. § (1) bekezdése úgy rendelkezett, hogy a kérelmezőt közegészségügyi érdekből addig kellett elkülöníteni, amíg az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatnak a szálláshely szerint illetékes megyei (fővárosi) intézete által kiállított igazolás nem tanúsította, hogy az elvégzett vizsgálatok és az észlelt tünetek alapján a külföldi AIDS, tbc, lepra megbetegedésben, akut fertőző betegségben nem szenvedett, továbbá tetvesség, rühösség, valamint a felsoroltak tekintetében sem fertőzőképes, sem kórokozó-hordozó nem volt.
Az idézett jogszabályi rendelkezést a 172/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet 12. § (1) bekezdése 2001. január 1-jétől annyiban módosította, hogy csak befogadó állomáson, vagy a szerződés alapján fenntartott szálláshelyen tartózkodó kérelmezőt kell elkülöníteni, továbbá a korábban nevesített AIDS, tbc, lepra fertőző betegségek felsorolását a “lues, tífusz, paratífusz” megbetegedéssekkel kiegészítette. 
	Azt, hogy a közegészségügyi érdekből alkalmazott “elkülönítés” pontosan mit jelent, azt hogyan kell végrehajtani, és maximálisan mennyi ideig tarthat sem a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet, sem a jelenleg hatályos 172/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet nem szabályozta, és ilyen rendelkezést a menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. törvény hatálya alá tartozó külföldiek ellátásáról és támogatásáról szóló 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet sem tartalmaz.
	A helyszíni bejáráskor azt a tájékoztatást kaptuk, hogy az egészségügyi szűrővizsgálatok eredményére általában 3-4 hetet kell várni, amely időtartam alatt a kérelmezők nem hagyhatják el a befogadó állomás területét. A befogadó állomáson használatos idegen nyelvű tájékoztató szerint a kérelmezőknek a szűrővizsgálatok eredményének megérkezéséig az egészségügyi elkülönítő részlegben kellene tartózkodniuk. Az újonnan érkezők nagy száma miatt az intézményen belüli közegészségügyi célú elkülönítés 2001. júniusától már nem működött, tehát ennek gyakorlatát nem tudtuk megfigyelni. Az UNHCR jelentés szerint a világszervezet munkatársai a 2000. november 7-ei látogatásuk alkalmával azt tapasztalták, hogy az egészségügyi elkülönítő részleg nem volt lezárva, az ott élők szabadon ki-be járkálhattak, ami annak célját tökéletesen meghiúsította. Az elkülönítőt túlzsúfoltnak minősítették, amelynek higiénés állapota is “kívánni valót hagyott maga után” Lásd a HUNBU/HCR/0277bis számú jelentés 9. pontját. . 
Speciális jogszabályi rendelkezés hiányában a szűrővizsgálatra, illetve a már elvégzett vizsgálat eredményére váró kérelmezők esetében is a menedékjogi törvény 16. § a) pontját, illetve a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 9. § (2) bekezdését kellett volna alkalmazni. Az említett jogszabályi rendelkezések a kérelmező mozgásszabadságát csak annyiban korlátozták, hogy a menekültügyi hatóság által kijelölt szálláshelyen – a vizsgált esetben a befogadó állomáson – való életvitelszerű tartózkodás szabályait az a külföldi szegte meg, aki onnan 24 órát meghaladóan úgy távozott el, hogy azt a szálláshely vezetőjének nem jelentette be. A hivatkozott jogszabályi rendelkezéseken túlmenően, az említett menekültügyi intézmények lakóinak mozgásszabadságát más jogszabály nem korlátozta. További, így például az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvényben előírt, akár az érintett személy szabadságkorlátozásával járó intézkedéseket kizárólag az ÁNTSZ illetékes megyei, (fővárosi) intézete és csak abban az esetben jogosult elrendelni, ha a kérelmező a felsorolt betegségek valamelyikében szenved, vagy azok bármelyike tekintetében fertőzőképes, illetve kórokozó hordozó. Az ismertetett jogi helyzeten a 2002. január 1-jén hatályba lépett menedékjogi jogszabályok sem változtattak. 
	Az Alkotmány 58. § (1) bekezdése értelmében, az országban törvényesen tartózkodó külföldiek, köztük a közegészségügyi célból elkülönített kérelmezők szabad mozgáshoz, így például a befogadó állomás vagy a szerződéses szálláshely elhagyásához való jogát csak törvényben lehet korlátozni. Az idézett jogszabályok alapján a befogadó állomáson, illetve a szerződéses szálláshelyen tartózkodó kérelmező közegészségügyi célú elkülönítése az említett személy mozgásszabadságának olyan mértékű korlátozását nem eredményezheti, amelynek következtében a külföldi nem hagyhatja el az intézményt. 
	Nem vitás, hogy a befogadó állomásra újonnan érkező kérelmezők közegészségügyi célú elkülönítése mind az intézmény többi lakójának, mind az intézménynek helyet adó település lakosságának érdekében indokolt lehet. Az Alkotmány 32/B. § (1) bekezdése értelmében az országgyűlési biztosnak, és általános helyettesének az a feladata, hogy az alkotmányos jogokkal kapcsolatban tudomásukra jutott visszásságokat kivizsgálják vagy kivizsgáltassák, és orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményezzenek. Az Alkotmány hivatkozott rendelkezésére figyelemmel a kérelmezők közegészségügyi célú elkülönítése indokoltságának, az elkülönítés optimális módjának, hatékonyságának és lehetséges időtartamának vizsgálata az országgyűlési biztosok hatáskörén kívül eső kérdések. 
	A befogadó állomáson, illetve a szerződéses szálláshelyen jogszerűen tartózkodó menedékkérők közegészségügyi célú elkülönítésére vonatkozó, a szabad mozgásukat korlátozó törvényi szintű szabályok hiányában az említett külföldiekkel szemben elrendelt szálláshely elhagyási tilalom az Alkotmány 58. § (1) bekezdésében garantált szabad mozgáshoz, továbbá az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból eredő jogbiztonsághoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
Miután a befogadó állomás személyzetének sem volt tudomása arról, hogy a váratlanul elrendelt szálláshely elhagyási tilalom, illetve az intézmény körül szolgálatot teljesítő egyenruhás járőrök jelenléte meddig fog tartani, a külföldiek kérdéseire sem tudtak érdemi felvilágosítást adni. Információ hiányában az intézmény lakói között olyan rémhírek terjedtek, hogy a magyar hatóságok büntető intézkedéseket terveznek az afgán állampolgárok ellen. Ezt a feltételezést a vizsgálat adatai nem igazolták. A költöztetés, illetve a befogadó állomáson tapasztalt elhelyezési körülmények, különösen az előre nem látható időre elrendelt súlyos szabadságkorlátozás okozta bizonytalanságtól megviselt, szorongó emberek azonban egyre feszültebbé váltak.
	2001. szeptember 25-től a határőrség már nem csak afgán menedékkérőket szállított a befogadó állomásra. A befogadó állomás vezetésének az a döntése, hogy az afgánokkal szemben elrendelt szálláshely elhagyási tilalmat az intézmény valamennyi lakójával szemben alkalmazzák az afgán és más állampolgárságú külföldieket egymás ellen hangolta. A nem afgán állampolgárok az afgánokat hibáztatták azért, mert – a többi befogadó állomáson élő honfitársaiktól eltérően – szigorú szabadságkorlátozás alatt kellett élniük. A feszült helyzetben mind az afgánok egymás közötti, mind az afgánok és a más népcsoportok közötti szóváltások egyre gyakoribbá váltak. Október 1-jén éjszaka már egy tettlegességig fajuló konfliktust kellett a rendészeknek felszámolniuk. A feszültség és a napok óta tartó tétlenség oldására október 2-án a Menedék Egyesület egy zenés-táncos programot rendezett a befogadó állomás ebédlőjében. A helyiségben tartózkodó két afgán állampolgár egymás közötti szóváltása azonban pillanatok alatt, egy olyan, körülbelül 60-80 személyt érintő konfliktussá terebélyesedett, amit végül a rendészek oszlattak fel. A rendelkezésre álló adatok szerint a rendészek az említett konfliktusokat tettlegesség nélkül kezelték, beavatkozásaik kapcsán a vizsgálat alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észlelt.
	A legsúlyosabb, rendőri beavatkozást is igénylő konfliktus október 4-én történt. Ezen a napon 1073 személy, 878 afgán és 195 más állampolgárságú külföldi élt a befogadó állomáson. Reggel 8 órakor 6 rendőr - a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság (a továbbiakban: Rendőr-főkapitányság) Bevetési Alosztályának munkatársai - jelent meg a befogadó állomáson. A rendőrök 3, az intézményben tartózkodó afgán állampolgárt azért akartak a Szombathelyi Határőr Igazgatóság közösségi szállására átkísérni, mert menedékjog iránti kérelmük jogerős elutasítása miatt a Rendőr-főkapitányság kötelező tartózkodási helyként az említett intézményt jelölte ki számukra. A befogadó állomás munkatársainak értesítésére a keresett személyek a rendőrök előtt megjelentek. A rendőrök érkezésének, illetve jövetelük céljának hírére mintegy 150-200 afgán állampolgár gyűlt az épület bejárata elé. Időközben kiderült, hogy az egyik elszállítandó személy közeli hozzátartozói, illetve rokonai is az intézményben tartózkodnak. Erről a körülményről korábban sem a befogadó állomás dolgozóinak, sem a menekültügyi, sem az intézkedést elrendelő idegenrendészeti hatóság munkatársainak nem volt tudomása. A család - korábban különböző menekültügyi intézményekben tartózkodó - tagjai a költöztetés eredményeként kerültek a befogadó állomásra és semmiképpen nem akartak ismét elválni egymástól. Az épület előtt várakozó afgán állampolgárok vezetője egy angol nyelven beszélő alkalmi tolmács közreműködésével közölte a - befogadó állomás vezetése nevében tárgyaló – gondnokság vezetőjével és a jelen lévő rendőrökkel, hogy a honfitársaikat nem engedik elszállítani. A mintegy 2 óra hosszan tartó tárgyalás eredményeként a rendőrök azt a személyt elengedték, akinek a családja is az intézményben tartózkodott. A másik két személyt beültették a szolgálati gépkocsiba és a járművel elindultak a befogadó állomás kapuja felé. A rendőrségi járművet mintegy 150-200 fős csoport kísérte, amelynek agresszivitása a kapu felé közeledve egyre fokozódott. A kapuhoz érve néhány hangadó személy kiabálását követően, az útközben körülbelül 250 főre duzzadt tömegben lévő külföldiek kővel, vasdarabokkal, illetve minden féle a kezük ügyébe kerülő tárggyal kezdték dobálni a rendőrségi járművet, illetve a járművet kísérő gyalogos rendőröket, továbbá a portát és az információs csoport épületét. Időközben az intézkedő rendőrök parancsnoka a történtekről értesítette a Rendőr-főkapitányság közbiztonsági igazgatóját, aki arra utasította a helyszínen tartózkodó munkatársait, hogy a gépkocsiban ülő afgán állampolgárokat szállítsák ki a járműből és engedjék őket vissza a többiek közé. Miután a rendőrök elengedték a két afgán állampolgárt, a tömeg abbahagyta a dobálást, és egybehangzóan követelték, hogy a befogadó állomásról való szabad ki- és bejárásukat biztosítsák. Közben a Hajdúszoboszlói Rendőrkapitányság 32 személyből álló közrendvédelmi állománya is a befogadó állomás kapuja elé érkezett, akiket a Rendőr-főkapitányság közbiztonsági igazgatója a helyzet stabilizálása céljából, az intézkedő rendőri erők megerősítésére irányított a helyszínre. A nagy létszámú rendőri csoport megérkezésének hatására az afgán állampolgárok csoportja visszaindult a szállásépületek felé, amikor hirtelen tömegverekedés tört ki közöttük, ami a jelenlévő rendőrök beavatkozásának következtében ért véget. A rendőri intézkedés során személyi sérülés nem volt, mindössze az egyik, műanyagból készült rendőri pajzs tört össze. Az említett rendőri intézkedések kapcsán a vizsgálat alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észlelt.
	A befogadó állomáson 2001. szeptember 22. és október 4. között kialakult helyzetet tárgyilagosan jellemzi a Rendőr-főkapitányság közbiztonsági igazgatója által az Országos Rendőr-főkapitányság közbiztonsági főigazgatójához írt, október 5-én kelt, 1599-1/2001. ált. számú levél. Ebben a közbiztonsági igazgató – egyebek mellett - arról tájékoztatja az ORFK illetékes főigazgatóját, hogy amennyiben “a nemzetközi helyzet kedvezőtlen változásai szükségessé teszik, a Debreceni Menekülteket befogadó állomáson jelentkező rendőri feladatok kezelésére a Készenléti Rendőrség állományából csapatszolgálati feladatokra kiképzett és védőfelszereléssel ellátott alegységet fogunk igényelni”.
A befogadó állomáson élő külföldiekkel szemben elrendel szálláshely elhagyási tilalmat a főigazgató 2001. október 5-étől kezdődően feloldotta. Az intézményben a helyszíni bejárás napjáig jelentősebb, különösen az október 4-i eseményekhez hasonló méretű rendbontás nem történt.

A befogadó állomás lakóinak egészségügyi ellátása

	A befogadó állomáson élő külföldiek túlnyomó többsége csak a közegészségügyi célú szűrővizsgálatok elvégzésekor, esetleg valamely később fellépő megbetegedés kapcsán jelentkezett egészségügyi ellátásért. Az újonnan érkezők először a menedékjogi törvény 16. § c) pontjában előírt, és a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 10. § (1) bekezdésében felsorolt AIDS, tbc, lepra megbetegedések, akut fertőző betegség, továbbá tetvesség, rühösség, valamint a felsoroltak tekintetében fennálló fertőzőképesség, illetve kórokozó-hordozói minőség feltárására irányuló szűrővizsgálatok elvégzésekor találkoznak valamely egészségügyi intézménnyel. A 172/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet 12. § (1) bekezdése értelmében a szűrővizsgálatok - 2002. január 1-jétől – a felsorolt fertőzéseken túl, a lues, tífusz, paratífusz megbetegedésekre is kiterjednek. A 24/1998. (II. 18.) Korm. rendeletben előírt egészségügyi elkülönítés hiányában az újonnan érkezők bekerültek a szűrővizsgálaton már átesett külföldiek közé, vagyis bárkit megfertőzhettek. A szűrővizsgálatok eredményének megérkezéséig az esetleges fertőző megbetegedések észlelésére, illetve megfelelő ellátására csak rosszullét – például hasmenés, láz – esetén volt esély. Ilyenkor a megyei kórház fertőző osztályára szállították a beteget.
A befogadó állomáson feltárt fertőző megbetegedések előfordulását követően az ÁNTSZ jegyzőkönyvezte az esetet, majd a beteg által használt helyiségeket fertőtlenítették és elrendelték azon személyek járványügyi megfigyelését, akik a beteggel érintkeztek. Miután mindenki maga volt kénytelen hálóhelyet keresni, a befogadó állomás munkatársainak nem minden esetben volt tudomásuk arról, hogy a beteg pontosan kikkel, és melyik helyiségben – esetleg több helyen - lakott, illetve kikkel érintkezett. Az intézmény lakóinak száma, a hálóhelyiségek mérete, illetve a helyszíni bejárás során tapasztalt zsúfoltság ismeretében a jogszabályban előírt egészségügyi elkülönítés hiánya súlyosan veszélyeztette mind a befogadó állomás lakóinak, mind dolgozóinak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga érvényesülését, továbbá az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében előírt jogállamiságból eredő jogbiztonsághoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
A szűrővizsgálatok részét képező tüdőszűrést a Városi Tüdőgondozó Intézetben végezték, ahová hétfőtől csütörtökig - munkanapokon – a befogadó állomás autóbusza szállította az újonnan érkezőket. A Tüdőgondozó Intézetben délelőttönként 10 óra 30 perc és 11 óra 30 között fogadták az intézmény lakóit, alkalmanként legfeljebb 50 személyt. Azokban az időszakokban, amikor hetente több mint 200 szűrővizsgálatra kötelezett személy érkezett a befogadó állomásra, előfordult, hogy a tüdőszűrésre 8-10 napot várni kellett. Az ÁNTSZ vizsgálatok – vagyis, a vér- és székletminták, illetve a tüdőszűrés – eredményéről, az esetek többségében az annak elvégzését követő 2-3 hét múlva értesültek a külföldiek. Előfordult, hogy a tüdőszűrés során a külföldi megmozdult, ezért a vizsgálatot meg kellett ismételni. Ezekben az esetekben az újabb eredmény megérkezéséig további 3-4 napot kellett várni. A főigazgató által elrendelt szálláshely elhagyási tilalom utolsó napján, 2001. október 4-én, a befogadó állomáson tartózkodó 1073 külföldi közül 677 személy – 519 afgán és 158 egyéb állampolgár - szűrővizsgálata volt folyamatban. A folyamatban lévő szűrővizsgálatokkal érintett külföldiek nagy száma azt mutatja, hogy a költöztetés eredményeként létrejött helyzetben - előzetes tájékoztatás, illetve felkészülési lehetőség hiányában - Debrecen város egészségügyi ellátó rendszere a váratlanul megnövekedett számú feladatokat csak komoly erőfeszítések árán, több-kevesebb késedelemmel volt képes ellátni.
A befogadó állomás egészségügyi részlege a 21-es számú, már az egykori laktanya menekültügyi célú felújításakor is erre a célra kialakított épületében működött. Az eredeti elképzeléshez képest kevesebb szakrendelés működik az intézményben, így a rendelők számára kialakított földszinti helyiségek egy része üresen állt. Az egyik rendelőben két orvos fogadta a befogadó állomás lakóit, közülük az egyik belgyógyász, a másik háziorvosi szakvizsgát tett. Tolmács csak a rendelési időben dolgozott. Figyelemmel arra, hogy a helyszíni bejáráskor a befogadó állomás lakóinak száma megközelítette egy átlagos háziorvosi körzet lakóinak számát, a napi 1 órányi rendelési idő kevésnek tűnt. A vizsgálat résztvevői mindkét, az intézményben töltött napon azt tapasztalták, hogy alkalmanként 14-16 személy várakozott vizsgálatra. Kórházi és szakrendelői ellátást a megyei kórház és szakrendelő biztosít a befogadó állomás lakói számára. Speciális esetekben az intézmény lakóit az egyetemi klinika is fogadja.
A vizsgálat adatai szerint megoldatlan a tüdőszűrésen feltárt tbc-s betegek kezelése. Őket a kórház csak sürgősségi ellátás keretében fogadja. Ilyenkor a betegek csak néhány napot töltenek a kórházban, majd a gátlószeres kezelést követően visszaküldik őket a befogadó állomásra. Az intézményben azonban senki sem ellenőrzi, hogy a betegek a szükséges gyógyszereket beveszik-e, továbbá kontroll vizsgálatra sincs lehetőség. A tbc-s betegek kezelésének ismertetett módja veszélyeztette mind a befogadó állomás lakóinak, mind dolgozóinak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga érvényesülését.
  Heti egy alkalommal 2 órában gyermekpszichiáter is rendel a befogadó állomáson, de elmondása szerint működése - tolmácsolás hiányában - mindössze a gyerekekkel való közös játékra korlátozódik. Rajzoltatja őket, közösen énekelnek. Többnyire még a gyerekek nevét sem tudja, akik azok miatt a kis ajándékok miatt mennek oda hozzá, amiket hoz nekik. Az üresen álló rendelők ellenére a gyermekpszichiáter abban, a magyar egészségügyre jellemző fehér csempézett falakkal, gyógyszerszekrénnyel és vizsgálati ággyal jellemezhető helyiségben rendelt, ahol a háziorvosok is dolgoztak. A környezet ridegségének oldására bábokat függesztett a radiátor csövekre, illetve apróbb játékokat tett a polcokra, ami azonban érdemben nem változtatott a helyzeten. A gyermekpszichiátriai rendelés körülményei még megközelítőleg sem tesznek eleget a Pszichiátriai Szakkollégium által kiadott, a pszichoterápiás szakrendelés optimális körülményeiről Lásd: Pszichiátria Hungarica, 2000, 15 (6): 704-706. szóló állásfoglalásban rögzített feltételeknek, ami veszélyeztetette a gyermekek az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának érvényesülését.
Az intézmény gyógyszerkészletében kizárólag Magyarországon törzskönyvezett, a közgyógyellátási listán szereplő készítményeket találtunk. Ezekből - betegségtől függően - helyben látják el a külföldieket, akik ingyenesen kapják a megfelelő készítményeket. Kérdésünkre azt a felvilágosítást kaptuk, hogy amennyiben valakinek a közgyógyellátási listán nem szereplő gyógyszerre van szüksége, azt a befogadó állomás költségvetésének terhére beszerzik számára. A vizsgálat a befogadó állomás egészségügyi részlegében rendelkezésre álló gyógyszerkészlet összetétele és mennyisége kapcsán alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észlelt.
A befogadó állomáson napi 24 órában ápolói ügyelet működik. A rendelési idő után az egészségügyi részleg ajtaját kulcsra zárják. A rendelési időn kívül jelentkező betegek panaszait a szolgálatban lévő ápoló próbálja megérteni, esetleg orvosolni, aki szükség esetén kihívja a mentőt. A napi 1 órányi rendelési időt nem számítva, az intézmény lakói és az ügyeletes nővér közötti kommunikáció az érintettek gesztikulációjára korlátozódik. Így fordulhatott elő az a sajnálatos eset, amikor a befogadó állomás egyik lakója majdnem meghalt egy lázcsillapítótól, ugyanis a nővér nem tudhatta és megkérdezni sem volt módja, hogy a külföldi annak hatóanyagára allergiás. Az említett eset óta a nővérek még a korábbiaknál is óvatosabbak, vagyis panasz esetén igyekeznek olyan készítményeket adni, amelyekről úgy tudják, hogy biztosan nem fog bajt okozni. A fokozott óvatosságra vezethető vissza a befogadó állomás lakóinak azon a panasza, hogy bármilyen problémával jelentkeznek, mindig ugyanazt a két-három féle gyógyszert kapják, noha a vizsgálatban résztvevő pszichiáter munkatárs véleménye szerint az egészségügyi részlegben rendelkezésre álló gyógyszerkészlet egy átlagos háziorvosi rendelő gyógyszerezettségének megfelelt. A vizsgálat tapasztalatai szerint a befogadó állomás területén igénybe vehető egészségügyi ellátás legnagyobb hiányossága a tolmácsolás elégtelensége, illetve rendelési időn kívüli teljes hiánya, ami súlyosan veszélyezteti az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog érvényesülését.  
 Az egészségügyi részleg dolgozóinak elmondása szerint él egy nyolc éves afgán kisfiú a befogadó állomáson, akit a szüleivel a szerződéses szálláshelyről költöztettek Debrecenbe. Miután a kisfiú Vésén a község általános iskolájában tanult, és beszél magyarul, többször is előfordult, hogy az orvosi rendelésen tolmácsként használták. A kisfiú leginkább olyan honfitársai esetében tolmácsolt, akik nem beszéltek angolul, így még közvetítő nyelv útján, a szolgálatban lévő tolmács közreműködésével sem tudtak az egészségügyi részleg munkatársaival kommunikálni. Ezt a gyakorlatot egyrészt a gyermekpszichiáter elfogadhatatlannak tartotta, másrészt mind az afgán kisfiúnak, mind az általa tolmácsolt személyeknek Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való jogával összefüggő visszásságot okozott.
A pszichiátriai részleg 28 lakója – férfiak és nők vegyesen - állandó egészségügyi felügyelet alatt, az orvosi rendelőknek helyet adó épület emeleti részén éltek. A fennjáró betegek napközben többnyire a folyosón tartózkodtak, ahol néhány padot és egy tévé készüléket láttunk. A pszichiátriai részleg lakói rendszeres elfoglaltságként a folyosón elhelyezett és napközben folyamatosan működő televízió szerb nyelvű adásait nézhették, továbbá az őket évek óta kezelő pszichiáter orvos utasítására az ápolószemélyzet kíséretében napi egy órát sétáltak a befogadó állomás területén. Miután itt nincs tolmácsolás és nem is volt soha, a magyar ápolószemélyzet és a betegek évek óta csak gesztikuláció útján kommunikáltak. Szakszerű foglalkoztatás hiányában, és a szegényes nyelvi kommunikáció következtében a betegek súlyosan hospitalizálódtak, izolálódtak, szellemi állapotuk leépült. Anyagi fedezet hiányában a pszichiátriai betegek további foglalkoztatására nincs lehetőség, ami súlyosan veszélyezteti az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joguk érvényesülését.
A kórtermek bútorzata kopott vaságyakból állt, személyes holmik tárolására szolgáló szekrényeket, de még egy zárható fiókkal felszerelt éjjeliszekrényt sem láttunk sehol. A pszichiátriai részleg helyiségei összességében tiszták és rendezett voltak, a vizsgálat ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észlelt. 
Érdeklődésünkre megtudtuk, hogy a pszichiátriai részlegben ápolt személyek vagyonkezelését, ami részben a 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 7. § (3) bekezdése alapján járó, havi 2.500 Ft összegű költőpénzt, illetve egyes betegek esetében a külföldön élő hozzátartozók alkalmankénti pénzküldeményeit jelenti, az ápolók végzik.
	A betegeknek járó 2.500 Ft költőpénzt a főnővér havonta egyszer, egy összegben vette át. Az átvételt aláírásával igazolta és az átvételi füzetbe (a továbbiakban: füzet) bejegyezte, amit minden esetben egy a befogadó állomáson dolgozó személy tanúként, az aláírásával igazolt. Figyelemmel arra, hogy az általános tapasztalat szerint egyéni vásárlás esetén a kiválasztott árukért az eladók a tényleges árnál nagyobb összegeket számláztak, 2001 tavaszán az osztályos orvos úgy rendelkezett, hogy a költőpénzt ne osszák ki a betegek között. Az említett döntést követően alakult ki az a gyakorlat, hogy a betegek költőpénzéből az egészségügyi részleg egyik dolgozója - számla ellenében, melyet a füzet adott havi oldalához csatolnak - édességet és dohányárut vásárolt, amit aztán szétosztottak közöttük.
Amennyiben bármely beteg számára bármilyen ajánlott levél vagy értékküldemény érkezett, a posta azt nem a befogadó állomáson kézbesítette, hanem az intézmény három gépkocsivezetőjének valamelyike átvette a postán. Ilyenkor a postahivatal vezetője egy nyomtatvány kitöltésével igazolta, hogy a gépkocsivezető a külföldi számára érkezett levélpostai küldeményt, csomagot, értékküldeményt jogosult átvenni. Az említett módon átvett küldeményt az átvételi füzetben a beteg nevén nyilvántartották. A levél, illetve a csomag küldeményeket haladéktalanul átadták a címzettnek, aki az átvételt a füzetben aláírásával igazolta. A pénzküldeményeket is az említett módon regisztrálták, érkezéséről a beteget tájékoztatták, aki maga döntött arról, hogy a rendelkezésére álló összegből mikor, mennyit kíván felvenni. Ilyen esetekben az ápolók a dátum megjelölésével feltüntették a füzetben, hogy a beteg mekkora összeget vett fel, és még mennyi pénze maradt. A pénzt a betegek a befogadó állomás területén lévő boltban, korábban egy közeli élelmiszerüzletben – egy segédápoló kíséretében - költötték el.
A menedékjogról szóló törvény hatálya alá tartozó külföldiek ellátásáról és támogatásáról szóló 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 7.§ (3) bekezdése alapján járó költőpénz felhasználásáról a befogadó állomáson élők - így a pszichiátriai részlegben ápolt, a helyszíni bejáráskor befogadott jogállással rendelkező személyek is - szabadon dönthettek. A költőpénz felhasználásának ismertetett rendje azért is érthetetlen, hiszen amennyiben valamelyik betegnek pénzküldeménye érkezett, azt saját belátása szerint használhatta fel, nem költötték el helyette, semmilyen mások által meghatározott célra. Tény azonban, hogy megfelelő verbális kommunikáció nélkül a betegek költőpénz felhasználására vonatkozó igényeit nem is lehet felmérni. A vizsgálat adatai szerint a pénzküldemények - az egészségügyi részleg pénzküldemények átvételére rendszeresített füzet nyilvántartása szerint - összegszerűségükben messze meghaladták a költőpénz havi összegét. Azzal, hogy az ápolószemélyzet a cselekvőképességet érintő gondnokság alatt nem álló betegeknek járó költőpénzt az egyéni igények figyelembe vétele, illetve a pénz felhasználásának személyre szóló nyilvántartása nélkül költötte el, az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
A pszichiátriai részleg lakói szemmel láthatóan olyan pszichés állapotban voltak, amellyel összefüggésben gondnokság alá helyezésük kérdése is felvetődött. A betegek vagyonkezelésével összefüggésben feltárt visszásságon túl, a pszichiáter elmondása szerint további problémát jelent, hogy gondnok hiányában nincs olyan személy, aki nagyobb sebészi beavatkozások esetén a műtéti beleegyező nyilatkozatokat aláírná. A helyszíni bejáráskor egyikük - egy tumoros beteg - haldoklott, akinek az operációját arra hivatkozással nem vállalták a sebészeten, hogy már inoperábilis. A pszichiáter elmondása szerint az elmúlt évek folyamán további három beteg is hasonló módon hunyt el, tumorban.
	A befogadó állomáson rendelkezésre álló iratok szerint a pszichiátriai betegek, összesen 43 személy, 1992. július 12-én, a bosznia-hercegovinai Jakesból érkeztek Magyarországra. Mindössze 14 betegnek volt útlevele, vagy személyazonosításra alkalmas más okmánya. Sem ők, sem az őket kísérő ápoló személyzet nem rendelkezett olyan iratokkal, amelyek alapján megállapítható lett volna, hogy hazájukban gondnokság alatt álltak-e. 1996 szeptemberében az akkor ápolt 39 beteg Nagyatádról Debrecenbe költöztetését követően, a Menekültügyi és Migrációs Hivatal főigazgatója levélben fordult Hajdú-Bihar Megye főügyészéhez, akinél a gondnokság alá helyezésük iránti kereset benyújtását kezdeményezte. Az ügyészség által elrendelt orvosi vizsgálatok eredménye szerint a betegek olyan egészségi állapotban voltak, amelynek alapján indokolt lett volna a gondnokság alá helyezni őket. A keresetet azonban a bíróság – az Igazságügyi Minisztérium Nemzetközi Jogi Főosztályának iránymutatása alapján - idézés kibocsátása nélkül elutasította. A bírói végzés szerint miután a pszichiátriai részleg lakóit a magyar hatóság menekültként nem ismerte el, esetükben nem a magyar állampolgárokra vonatkozó szabályokat, hanem az 1969. évi 1. törvényerejű rendelettel kihirdetett, a magyar-jugoszláv kölcsönös jogsegélyről szóló szerződés Lásd a Magyar Népköztársaság és a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság között a kölcsönös jogsegélyről szóló, Belgrádban, az 1968. évi március hó 7. napján aláírt szerződés kihirdetéséről szóló 1969. évi 1. törvényerejű rendeletet
 24. § (1) bekezdését kell alkalmazni. Az említett jogszabályhely értelmében a “gyámság és gondnokság tekintetében - amennyiben e Szerződés másképpen nem rendelkezik - annak a Szerződő Félnek a hatósága jár el, amelynek a gyámság vagy gondnokság alá helyezendő személy állampolgára”, vagyis a kereset elbírálására a magyar bíróságnak nem volt joghatósága. Az 1969. évi 1. törvényerejű rendelet ma is hatályban van.
A bíróság álláspontjának kézhezvételét követően az éppen illetékes menekültügyi hatóság több ízben, több jugoszláv utódállam külképviseleténél is eredménytelenül kezdeményezte, hogy azokat a betegeket, akiket állampolgáraiknak tekintenek, szállítsák haza. Miután az említett megkeresések válasz nélkül maradtak, úgy tűnik, hogy az említett államok a betegek egyikét sem tekintik állampolgáruknak, tehát nincs olyan hatóságuk, amely a betegek gondnokság alá helyezése tekintetében eljárna. A pszichiátriai részlegben ápolt betegek egészségi állapotára figyelemmel gondnokság alá helyezésük hiánya súlyosan veszélyeztette az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz, továbbá az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joguk érvényesülését.
   	A helyszíni bejáráskor befogadott jogállással rendelkező betegek a 2002. január 1-jén hatályba lépett, a külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény (a továbbiakban: Itv.) 15. § (1) bekezdése alapján jelenleg humanitárius tartózkodási engedéllyel, jogszerűen tartózkodnak az országban. Érvényes úti okmány, illetve a megkeresett államok nyilatkozatának hiányában a betegek “de facto” hontalanok. Az Itv. 15. § (1) bekezdésének d) pontja értelmében megvan a jogszabályi lehetőség arra, hogy az illetékes magyar idegenrendészeti hatóság eljárásában megállapítsa, hogy egy külföldi hontalan. Ha a magyar hatóság a betegeket “de jure” hontalannak tekintené, esetükben a 2002. évi II. törvénnyel kihirdetett, a hontalan személyek jogállásáról szóló Egyezményben előírt jogokat, illetve bánásmódot kellene biztosítani Lásd az Egyesült Nemzetek Szervezete keretében New Yorkban, 1954. szeptember 28-án létrejött, a Hontalan Személyek Jogállásáról szóló Egyezmény kihirdetéséről szóló 2002. évi II. törvényt.
, vagyis gondnokság alá helyezésük ügyében a magyar bíróság lenne illetékes.
Az Itv. végrehajtásáról szóló 170/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet 25. § (4) bekezdése alapján azonban hontalanságát a külföldinek kell igazolnia vagy valószínűsítenie,” amelyhez kérelmére az idegenrendészeti hatóság az illetékes magyar külképviselet útján igazgatási segítséget nyújt.” A helyszíni bejárás tapasztalatai, illetve a vizsgálatban résztvevő pszichiáter véleménye szerint a pszichiátriai részlegben ápolt betegek szemmel láthatóan olyan egészségügyi állapotban voltak, amely alapján feltételezhető, hogy hontalanságuk bizonyítására vonatkozó kötelezettségüknek még a külképviselet igazgatási segítségével sem tudnának eleget tenni.

Összefoglaló a vizsgálat legfontosabb megállapításairól

	A Magyar Helsinki Bizottság elnökének panasza, illetve a Magyar Országgyűlés Emberi Jogi, Kisebbségi és Vallásügyi Bizottság elnökének felkérésére az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese átfogó vizsgálat keretében áttekintette a Debreceni Menekülteket Befogadó Állomáson (a továbbiakban: befogadó állomás) tartózkodó nem afgán állampolgárokat más menekültügyi intézményekbe, illetve a többi befogadó állomáson élő valamennyi afgán állampolgár Debrecenbe költöztetését.  A vizsgálat a költöztetés elrendelését, végrehajtásának módját, továbbá a befogadó állomáson élő külföldiek elhelyezési körülményeit is áttekintette.
Az afgán állampolgárok 2001. szeptember 23-i befogadó állomásra költöztetésének közvetlen előzményeként a belügyminiszter az “Amerikai Egyesült Államokat ért terrorcselekmények miatt indokolttá vált további biztonsági intézkedések bevezetése” és azok végrehajtása érdekében kiadott utasítása 4. pontjában elrendelte, hogy a Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal főigazgatója (a továbbiakban: főigazgató) “intézkedjen a veszélyeztetett külföldi állampolgárok biztonsága, illetve az esetlegesen bekövetkező események miatt kialakuló káros következmények megelőzése érdekében”. A BM utasítás idézett rendelkezésének végrehajtására adta ki a főigazgató azt a 2010. december 31-ig szolgálati titokká minősített intézkedését, amelynek értelmében valamennyi menedékjogi eljárás alatt álló, befogadó állomáson vagy szerződéses szálláshelyen elhelyezett, magát afgán állampolgárnak valló személyt a kijelölt szálláshelyükről a debreceni befogadó állomásra kellett költöztetni. A vizsgálatnak a BM utasításban megjelölt, a költöztetés indokául szolgáló veszélyhelyzetet nem sikerült tényszerűsítenie. Ilyen információt egyébként az a szolgálati titkot képező levél sem tartalmazott, amelyben a főigazgató a vizsgálat tárgyát képező intézkedéseiről tájékoztatta az országgyűlési biztos általános helyettesét.
A költöztetéssel érintett külföldiek jogállásukat tekintve három csoportba tartoztak. A menedékjogi törvény mind a befogadott, mind a menedékjogot kérelmező tartózkodási helyének szabad megválasztásához való jogát korlátozta, hiszen a menekültügyi hatóság döntésétől függően – életvitelszerűen - valamely befogadó állomáson, illetve más az említett hatóság által kijelölt szálláshelyen kellett tartózkodniuk. Ezért az említett jogállású külföldiek Debrecenbe, illetve a más településeken működő intézményekbe költöztetéséről szóló döntés az Alkotmány 58. § (1) bekezdésével összefüggő visszásságot nem okozott.
A menekültként elismert személyeket azonban a menedékjogi törvény 17. § (1) bekezdése alapján a magyar állampolgárokra vonatkozó jogok illetik meg, és kötelezettségek terhelik. A menedékjogi törvény idézett rendelkezésére figyelemmel a menekültek költöztetetésének főigazgatói körlevélben történő elrendelése az Alkotmány 58. § (1) bekezdésével összefüggő visszásságot eredményezett.
A költöztetéskor a menekülteket befogadó állomáson tartózkodó, eljárás alatt álló külföldiekre vonatkozó magatartási szabályokat a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 9. § szabályozta. A kérelmező és a befogadott legfontosabb kötelezettsége az volt, hogy a kijelölt szálláshelyen érvényes magatartási szabályokat megtartsa. A befogadó állomáson élő külföldi az életvitelszerű tartózkodás szabályait akkor szegte meg, ha onnan 24 órát meghaladóan úgy távozott el, hogy azt a szálláshely vezetőjének önhibájából nem jelentette be. A 2002. január 1-jén hatályba lépett 172/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet 11. §-ában előírt, a menedékjogi eljárás alatt álló külföldre vonatkozó magatartási szabályok azonosak a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet már ismertetett előírásaival.
A költöztetés előkészítéseként a főigazgató 2001. szeptember 22-én szóban elrendelte, hogy a magyarországi befogadó állomásokon és a szerződéses szálláshelyen élő külföldiek nem hagyhatták el a szálláshelyüket. A szálláshely elhagyási tilalom a debreceni befogadó állomáson egészen 2002. október 4-ig volt érvényben, a többi intézményt szeptember 24-étől a vonatkozó jogszabályoknak megfelelően hagyhatták el a külföldiek. A főigazgató a szálláshely elhagyási tilalom alkalmazásának jogszabályi alapját nem közölte az érintettekkel. Ilyen információt az említett intézkedésről szóló, szolgálati titokká minősített írásos anyagok, továbbá az a szintén szolgálati titkot képező levél sem tartalmazott, amelyben a főigazgató a vizsgálat tárgyát képező intézkedéseiről tájékoztatta az országgyűlési biztos általános helyettesét. Az Alkotmánybíróság 22/1991. (IV. 26.) határozatában kimondta, hogy a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 17. §-a alapján az állampolgárok jogaira és kötelezettségeire közvetlen kihatással bíró rendelkezéseket kizárólag jogszabályban - törvényben vagy rendeletben - lehet rögzíteni. A miniszteri utasítás, mint az állami irányítás egyéb jogi eszköze, csupán a közvetlen irányítás alá tartozó szervek tevékenységét szabályozhatja, tehát nem korlátozhatja az alkotmányos jogokat. A főigazgató az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamisággal, illetve az annak részét képező jogbiztonsághoz való joggal összefüggésben súlyos visszásságot okozott azzal, hogy - a belügyminiszter utasítása alapján – szolgálati titkot képező utasításban rendelte el a menekültként elismert személyeknek, a kérelmezőknek, továbbá a befogadottaknak az Alkotmány 58. § (1) bekezdésében biztosított, és a menedékjogról szóló törvényben meghatározott szabad mozgáshoz való jogának további korlátozását.
Az országgyűlési biztos általános helyettese nyomatékosan felhívta a figyelmet arra, hogy az Alkotmány 8. § (4) bekezdése értelmében az Alkotmány 58. § (1) bekezdésében biztosított, szabad mozgáshoz és a tartózkodási hely szabad megválasztásához való jog gyakorlását, így például az országban jogszerűen tartózkodó külföldiek szálláshelyük elhagyásához való jogát csak rendkívüli állapot, szükségállapot vagy veszélyhelyzet idején lehet felfüggeszteni, vagyis a hatályos jogszabályokban meghatározott eseteken és mértéken túlmenően korlátozni. A költözés idején azonban sem rendkívüli állapot, sem szükségállapot és veszélyhelyzet sem volt érvényben, tehát a szálláshely elhagyási tilalom elrendelésével és foganatosításával a menekültügyi hatóság nem tett eleget az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében előírt, az alapvető jogok védelmezésére és tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségének.
A költöztetéssel érintett intézményekben élő, menekültként elismert külföldiekkel szemben foganatosított szálláshely elhagyásának tilalma az Alkotmány 64. § (1) bekezdésében biztosított menedékhez, továbbá az Alkotmány 58. § (1) bekezdésében biztosított szabad mozgáshoz való joggal összefüggő okozott. A menekültként elismert afgán állampolgárok mozgásszabadságának említett korlátozása nem csak a menedékjogi törvény 17. § (1) bekezdésével, hanem Genfi Egyezmény 8. Cikkével is ellentétes, ami az Alkotmány 7. § (1) bekezdésében előírt nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangjához való joggal összefüggő visszásságot eredményezett.
A vizsgált esetben a külföldiek, köztük kisgyermekes családok járműre szállítása, illetve utaztatása látványos körülmények között nagy létszámú rendőri, illetve határőri jelenlét mellett zajlott. A költöztetés módja, így például a rendőri jelenlét, az autóbuszokon tartózkodó határőröknél lévő könnygáz spray, gumibot, bilincs, továbbá a konvojokat kísérő gépkarabéllyal és éles lőszerrel felszerelt, kutyás járőrök mind azt a benyomást keltették, mintha olyan, súlyos szabadságkorlátozás alatt álló személyekre felügyelnének, akik esetében a legsúlyosabb kényszerítő eszközök alkalmazása is indokolt lehet. Az Alkotmány 8. § (1) bekezdése értelmében az alapvető jogok tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelezettsége, amit az érintett állami szerveknek az országban jogszerűen tartózkodó kérelmezők és befogadottak szállítási körülményeinek tervezésekor külön jogszabályi rendelkezés hiányában is szem előtt kellett volna tartaniuk. A 36/1992. (VI. 10.) AB határozat szerint az “államszervezet akkor működik demokratikusan, ha a demokratikus jogállamiság és az ahhoz szorosan kapcsolódó alkotmányos rend fenntartása és működtetése alapvető követelményként magában foglalja a szabadságjogok tiszteletben tartását és védelmét”. Az Alkotmánybíróság hivatkozott rendelkezésére figyelemmel, a költöztetéssel érintett külföldiek járműre szállításának, illetve utaztatásának módja, különösen az intézkedésben közreműködő állománynak a legsúlyosabb kényszerítő eszközök alkalmazásának használatát is kilátásba helyező eszközökkel történő felszerelése az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamisághoz, illetve az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében előírt alapvető jogok tiszteletben tartásához és védelméhez való joggal összefüggő visszásságot okozott.
A vizsgálat adatai szerint Debrecenben sem a befogadó állomásra érkező afgán állampolgárok gyors és hatékony elszállásolását, sem megfelelő étkeztetését nem sikerült megszervezni. A megfélemlített, szorongó emberek, köztük kisgyermekes családok számára újabb megpróbáltatást jelentett, hogy az ismeretlen helyen maguknak kellett szabad férőhelyet keresniük. A későn érkezők, különösen azok, akiknek olyan rokonaik, vagy ismerőseik sem voltak, akik valamelyik hálóhelyiségbe hajlandók voltak befogadni őket, kénytelenek voltak máshol hálóhelyet találni maguknak. Így történt, hogy néhányan az óvoda, mások egy-egy ablaktalan tároló helyiség ajtajának feltörését követően, az említett helyiségekbe költöztek be, ahol a földre dobott matracokon aludtak. A befogadó állomásra érkező külföldiek elhelyezésének szervezetlensége nem minden esetben okozott olyan sérelmet, ami az érintett külföldit megillető bármely alkotmányos joggal összefüggésbe hozható. Alkotmányos joggal összefüggő visszásság hiányában is elfogadhatatlan azonban, hogy egy jogszabályban előírt ellátást nyújtó állami intézménybe érkező személyeknek maguknak kelljen szabad hálóhelyet keresniük. A több család közös hálóhelyiségben, illetve az egyedülálló nőknek a velük semmilyen rokoni kapcsolatban nem álló családokkal közös hálóhelyiségben való elhelyezése olyan helyzetet teremt, ami az érintett személyek Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való jogával összefüggő visszásságot eredményezett.
A főigazgató azon utasítása következtében, amelynek értelmében valamennyi, Debrecenben élő nem afgán állampolgárt az ország más településein működő intézményekbe kellett költöztetni, 41 - az UNHCR pénzügyi támogatásával - a befogadó állomáson foglalkoztatott külföldinek kellett távoznia. Közülük 15 személyt konyhai kisegítőként, a többieket a befogadó állomás takarításával összefüggő feladatok ellátására alkalmazták. A konyhai kisegítők távozása azt eredményezte, hogy a debreceni befogadó állomás lakói - mintegy 900 ember - a 2001. szeptember 23. és 25. közötti napokon nem kaptak meleg ételt, ami a többi befogadó állomás és az átmeneti szálláshely lakóinak ellátásához képest az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében biztosított diszkrimináció mentes elbánás tilalmával összefüggő visszásságot okozott. Az említett napokon a 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 7. § (2) bekezdésének b) pontja alapján járó napi háromszori étkezés keretében járó élelmet napjában egyszer, hideg élelmiszercsomag formájában osztották ki a befogadó állomás lakóinak. A rendelkezésre álló étlapok tanulmányozása, illetve a helyszíni bejáráskor osztott élelem szemrevételezése alapján annak mennyiségét és minőségét a vizsgálat résztvevői megfelelőnek találták, alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltek.
A befogadó állomáson 2001. szeptember 22. és október 4. között kialakult helyzetet tárgyilagosan jellemzi a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság közbiztonsági igazgatója által az Országos Rendőr-főkapitányság közbiztonsági főigazgatójához írt, október 5-én kelt, 1599-1/2001. ált. számú levél. Ebben a közbiztonsági igazgató – egyebek mellett - arról tájékoztatja az ORFK illetékes főigazgatóját, hogy amennyiben “a nemzetközi helyzet kedvezőtlen változásai szükségessé teszik, a Debreceni Menekülteket befogadó állomáson jelentkező rendőri feladatok kezelésére a Készenléti Rendőrség állományából csapatszolgálati feladatokra kiképzett és védőfelszereléssel ellátott alegységet fogunk igényelni”.
A befogadó állomás lakóinak elhelyezési körülményeit vizsgáló helyszíni bejárás során különösen a szállásépületek elhanyagoltsága volt szembetűnő. Az intézmény lakói közül többen arra panaszkodtak, hogy két-három család kényszerül közös hálóhelyiségben élni, ami feszültségekhez, vitákhoz vezetett. A közös élettérben a családok úgy próbáltak szeparálódni, hogy a hálóhelyiségeket szekrényekkel, lepedőkkel részekre osztották. A helyszíni bejáráskor körülbelül 40-45 család élt a befogadó állomáson, családonként átlagosan 3 gyermekkel. A szociális munkások elmondása szerint az egyedülálló nőket általában a kifejezetten erre a célra kijelölt közös, esetleg valamelyik család által kizárólagosan használt hálóhelyiségben szokták elszállásolni. A több család közös hálóhelyiségben, illetve az egyedülálló nőknek a velük semmilyen rokoni kapcsolatban nem álló családokkal közös hálóhelyiségben való elhelyezése olyan helyzetet teremt, ami az érintett személyeknek az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való jogával összefüggő visszásságot eredményezett.
A szállásépületek, különösen a vizes helyiségek olyan leromlott technikai és higiénés állapotban voltak, ami az Alkotmány 70/D § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi egészséghez való joggal összefüggő visszásságot eredményezett. A muzulmán vallási előírásoknak megfelelő illemhelyet a befogadó állomás területén sehol sem találtunk, ami az Alkotmány 60. § (1) bekezdésében megállapított, a vallás szabad gyakorlásához való joggal összefüggő visszásságot okozott.
A befogadó állomás szállásépületeinek ismeretében a vizsgálat megállapította, hogy az intézmény vezetése által elmulasztott karbantartási, állagmegóvási munkák hiánya nagyban hozzájárult a szállásépületek olyan mértékű leromlásához, ami az ott élő külföldieknek az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogával összefüggő visszásságot eredményezett. A helyszíni bejáráskor felújítás alatt álló szállásépületet időközben átadták.
Az ÁNTSZ Debrecen Városi Intézete 1995 óta folyamatosan, azaz gyakorlatilag havi rendszerességgel tart közegészségügyi ellenőrzést a befogadó állomáson. Az ellenőrzésekről készült jegyzőkönyvek szerint az ÁNTSZ munkatársai gyakorlatilag minden alkalommal megállapították, hogy a szállásépületekben uralkodó állapotok nem feleltek meg a közegészségügyi előírásoknak, sőt az elvégzendő feladatokat is meghatározták. Miután éveken keresztül semmiféle változás nem történt, sőt a helyzet egyre rosszabb lett végül az ÁNTSZ 1999. május 6-án határozattal kötelezte a befogadó állomás vezetőségét a helyzet javítására. A helyszíni bejárás tapasztalatai, illetve a közegészségügyi ellenőrzések megállapításaira figyelemmel érthetetlen, hogy az ÁNTSZ miért nem tett semmit annak érdekében, hogy az általa előírt feladatok elvégzése céljából hatósági kényszert alkalmazzon. Az Alkotmánybíróság 72/1995. (XII. 15.) AB határozata értelmében a közigazgatásnak alkotmányos kötelessége, hogy a hatáskörét gyakorolja. Az említett kötelezettség kiterjed arra is, hogy a közigazgatási szerv az általa előírt kötelezettség teljesítését akár hatósági kényszer útján, a rendelkezésére álló szankciók alkalmazásával is biztosítsa. Az említett kötelezettség elmulasztásával az ÁNTSZ Debrecen Városi Intézete az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében előírt jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozott, továbbá veszélyeztette mind a befogadó állomáson élő külföldiek, mind Debrecen Város lakóinak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának érvényesülést.
  A befogadó állomásra érkező kérelmező először a menedékjogi törvény 16. § c) pontjában előírt, és a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 10. § (1) bekezdésében felsorolt AIDS, tbc, lepra megbetegedések, akut fertőző betegség, továbbá tetvesség, rühösség, valamint a felsoroltak tekintetében fennálló fertőzőképesség, illetve kórokozó-hordozói minőség feltárására irányuló szűrővizsgálatok elvégzésekor került kapcsolatba a hazai egészségüggyel. A 172/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet 12. § (1) bekezdése értelmében a szűrővizsgálatok - 2002. január 1-jétől – a felsorolt fertőzéseken túl, a lues, tífusz, paratífusz megbetegedésekre is kiterjednek. Mind a vizsgálat idején, mind a 2002. január 1-jétől hatályos jogszabályok értelmében a szűrővizsgálatra kötelezett külföldit addig el kellett különíteni, amíg az ÁNTSZ igazolta, hogy a felsorolt betegségekben nem szenved, nem fertőzőképes és nem kórokozó-hordozó. A befogadó állomáson belüli elkülönítés azonban 2001. júniusától már nem működött. Egészségügyi elkülönítés hiányában az újonnan érkezők bekerültek a szűrővizsgálaton már átesett külföldiek közé, vagyis bárkit megfertőzhettek. Az intézmény lakóinak száma, a hálóhelyiségek mérete, illetve a helyszíni bejárás során tapasztalt zsúfoltság ismeretében a jogszabályban előírt egészségügyi elkülönítés hiánya súlyosan veszélyeztette mind a befogadó állomás lakóinak, mind dolgozóinak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga érvényesülését, továbbá az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében előírt jogállamiságból eredő jogbiztonsághoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
Az intézményen belüli egészségügyi elkülönítés hiányában a szűrővizsgálaton még át nem esett külföldiek egyáltalán nem hagyhatták el a befogadó állomást. Az Alkotmány 58. § (1) bekezdése értelmében, az országban törvényesen tartózkodó külföldiek, köztük a közegészségügyi célú szűrővizsgálatra kötelezett kérelmezők szabad mozgáshoz, így például a befogadó állomás vagy a szerződéses szálláshely elhagyásához való jogát csak törvényben lehet korlátozni. Az idézett jogszabályok alapján a befogadó állomáson, illetve a szerződéses szálláshelyen tartózkodó kérelmező elkülönítése az említett személy mozgásszabadságának olyan mértékű korlátozását nem eredményezheti, amelynek következtében a külföldi nem hagyhatja el az intézményt.
Heti egy alkalommal 2 órában gyermekpszichiáter is rendelt a befogadó állomáson, de elmondása szerint működése - tolmácsolás hiányában - mindössze a gyerekekkel való közös játékra korlátozódott. A gyermekpszichiátriai rendelés körülményei még megközelítőleg sem tesznek eleget a Pszichiátriai Szakkollégium által kiadott, a pszichoterápiás szakrendelés optimális körülményeiről Lásd: Pszichiátria Hungarica, 2000, 15 (6): 704-706. szóló állásfoglalásban rögzített feltételeknek, ami veszélyeztetette a gyermekek az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának érvényesülését.
Az egészségügyi részleg dolgozóinak elmondása szerint él egy nyolc éves afgán kisfiú a befogadó állomáson, akit a szüleivel a szerződéses szálláshelyről költöztettek Debrecenbe. Miután a kisfiú Vésén a község általános iskolájában tanult, és beszél magyarul, többször is előfordult, hogy az orvosi rendelésen tolmácsként használták. A kisfiú leginkább olyan honfitársai esetében tolmácsolt, akik nem beszéltek angolul, így még közvetítő nyelv útján, a szolgálatban lévő tolmács közreműködésével sem tudtak az egészségügyi részleg munkatársaival kommunikálni. Ezt a gyakorlatot egyrészt a gyermekpszichiáter elfogadhatatlannak tartotta, másrészt mind az afgán kisfiúnak, mind az általa tolmácsolt személyeknek Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való jogával összefüggő visszásságot okozott.
A felnőtt korú betegeket ápoló pszichiátriai részleg az orvosi rendelőknek helyet adó emeleti részén működött, ahol a helyszíni bejárás idején 28 személy – férfiak és nők vegyesen – élt. Miután itt nincs tolmácsolás és nem is volt soha, a magyar ápolószemélyzet és a betegek évek óta csak gesztikuláció útján kommunikáltak. Szakszerű foglalkoztatás hiányában, és a szegényes nyelvi kommunikáció következtében a betegek súlyosan hospitalizálódtak, izolálódtak, szellemi állapotuk leépült. Anyagi fedezet hiányában a pszichiátriai betegek további foglalkoztatására nincs lehetőség, ami súlyosan veszélyezteti az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joguk érvényesülését. A pszichiátriai részlegben ápolt betegek egészségi állapotára figyelemmel gondnokság alá helyezésük hiánya súlyosan veszélyeztette az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz, továbbá az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joguk érvényesülését. Azzal, hogy az ápolószemélyzet a cselekvőképességet érintő gondnokság alatt nem álló betegeknek járó költőpénzt az egyéni igények figyelembe vétele, illetve a pénz felhasználásának személyre szóló nyilvántartása nélkül költötte el, az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
Mind a helyszíni bejáráskor hatályos 64/1989. (VI. 30.) MT. rendelet, mind a 2002. január 1-jén hatályba lépett 2001. évi XXXVIII. törvény 28. § (3) bekezdése, illetve a 24/2001. (IX. 21.) BM. rendelet vonatkozó rendelkezései értelmében a befogadó állomás legfontosabb feladata, hogy az ott élő külföldieknek elhelyezést és ellátást nyújtson, továbbá a menekültek társadalmi beilleszkedéséhez legszükségesebb támogatást megadja. A külföldiek költöztetésének körülményei, a befogadó állomáson szolgálatot teljesítő kutyával megerősített rendőrjárőr, illetve a formaruhát viselő biztonsági őrök látványa menedék helyett további stresszhelyzetet teremtett az amúgy is traumatizált emberek számára.
A vizsgálat résztvevőinek megfigyelései szerint a befogadó állomáson dolgozó szociális munkások az intézményben élő külföldiek személyes problémáinak kezelése, a menekültek társadalmi beilleszkedésének segítése helyett leginkább a szűrővizsgálatok, illetve a havi költőpénzre jogosult személyek nyilvántartásával kapcsolatos technikai feladatokkal foglalkoztak. Személyes kapcsolatok hiányában a 400-500 férőhelyes szállásépületek lakói, vagyis több száz külföldi úgy élt, hogy a befogadó állomás alkalmazottjainak fogalmuk sem volt arról, hogy ki melyik épületben, melyik hálóhelyiségben milyen körülmények között lakik, kikkel érintkezik, a gyerekek óvodába vagy iskolába járnak-e. Így fordulhatott elő, hogy 2001. október 4-én csak a mintegy 150-200 külföldit érintő, rendőri beavatkozást igénylő konfliktushelyzetben derült ki, hogy az idegenrendészeti intézkedéssel érintett afgán állampolgár közeli rokonai is az intézményben tartózkodtak. A vizsgálat résztvevőinek személyes benyomásai megerősítették az UNHCR jelentés készítőinek azon információját, amely szerint a szállásépületek bizonyos részeit a befogadó állomás egyes lakói “ellenőrzésük” Lásd az 1. lábjegyzetet alatt tartják. Miután az említett információ a befogadó állomás munkatársai is megerősítették, érthetetlen, hogy a nem kívánatos jelenséget miért tűrték, annak megszüntetésére miért nem tettek semmit.
A befogadó állomás eredeti rendeltetésétől idegen, rendészeti szemléletre sem az elhelyezési körülmények hiányosságai, sem az intézményben élő külföldiek száma, de még a megfelelő személyes bánásmód hiánya sem jelenthet elfogadható magyarázatot.

Ajánlások
Az Obtv. 1993. évi LIX. tv. 25. §-ában biztosított jogkörömben eljárva javaslom, hogy a belügyminiszter kezdeményezze

A menekültügyi eljárás részletes szabályairól és a menedékesek okmányairól szóló 172/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet 12. §-ának a menekültkénti elismerését kérők közegészségügyi célú elkülönítésének körülményeire és végrehajtásának módjára vonatkozó szabályokkal történő kiegészítését.
A menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. törvény hatálya alá tartozó külföldiek ellátásáról és támogatásáról szóló 25/1998. (II. 18.) Korm. rendeletnek a befogadó állomások vagy annak megfelelő más szálláshelyek létesítésének minimális feltételeire vonatkozó szabályokkal történő kiegészítését. A hiányzó feltételek között szabályozni szükséges az egy személyre jutó légtér, illetve mozgástér nagyságát. A minimális feltételek között biztosítani kell az egymással rokoni kapcsolatban nem álló személyek nemenkénti, illetve a családok szeparált elhelyezését, a hideg-meleg folyóvízzel ellátott mosóhelyiséget és a nemenként elkülönített mosdó és zuhanyzó, illetve WC helyiségeket. 
A 25/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 7. §-ának a havi költőpénz átvételének elmulasztása esetén alkalmazandó szabályokkal történő kiegészítését.  

Az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem, hogy a jövőbeni jogsértések megelőzése érdekében

A BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal főigazgatója intézkedései kiadásakor a fokozott figyelmet fordítson az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében előírt, az alapvető jogok védelmére vonatkozó kötelezettségére, különösen az Alkotmány 8. § (4) bekezdésének az alkotmányos jogok felfüggesztésének és korlátozásának módjára vonatkozó szabályaira.
A határőrség országos parancsnoka a kísérői, illetve személyszállítási feladatok esetén a végrehajtás körülményeinek, különösen a közreműködő állomány felszerelésének tervezésekor fokozott fegyelmet fordítson az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében előírt, az alapvető jogok védelmére vonatkozó kötelezettségére.
Az országos tisztifőorvos fokozott figyelmet fordítson arra, hogy az Állami épegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat Hajdú-Bihar Megyei és a Debrecen Városi Intézete akár hatósági kényszer igénybevételével is biztosítsák a közegészségügyi szabályok betartását a befogadó állomáson.

Az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján ajánlást teszek arra, hogy a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal főigazgatója 

vizsgáltassa meg a pszichiátriai elkülönítő lakói hontalanná nyilvánításának feltételeit és kezdeményezze a gondnokság alá helyezésüket;
intézkedjen annak érdekében, hogy a befogadó állomások felújításakor a muzulmán vallási előírásoknak megfelelő illemhelyeket is alakítsanak ki az intézményekben. 

Az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem, hogy Debreceni Menekülteket Befogadó Állomás igazgatója

intézkedjen az intézménybe érkező külföldiek szervezett elszállásolásáról és számolja fel a szállásépületek egyes részeit “ellenőrzés” alatt tartó külföldiek tevékenységét;
az intézményben élő külföldiekkel való kommunikáció javítása érdekében mentesítse a szociális munkásokat az adminisztrációs technikai feladatok elvégzése alól;
vizsgálja meg, hogy az egészségügyi részleg dolgozóinak rendelési időn kívüli tolmácsolásán miként lehetne javítani, tiltsa meg a jelentésben említett gyermek tolmácsként való használatát;  
a nem kormányzati szervezetek bevonásával vizsgálja meg, hogy az üresen álló rendelő helyiségek valamelyikét miként lehetne a gyermekpszichiátriai rendelés minimális feltételeinek megfelelően átalakítani és a pszichiátriai elkülönítő lakói szakszerű foglalkoztatásának lehetőségeit,
biztosítsa a pszichiátriai részleg lakóit megillető költőpénz, illetve pénzküldemények áttekinthető, személyre szólóan nyilvántartott felhasználását;
gondoskodjon arról, hogy az elszállásolt külföldiek számának megfelelő mennyiségű és felszereltségű melegítő konyhát alakítsanak ki a szállásépületekben és biztosítsa a kéthetenkénti ágynemű cserét.  

Budapest, 2002. május 31.

Takács Albert

OBH 5638/2001.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének kiegészítő jelentése
Ügyintéző: dr. Haraszti Katalin
A megállapított tényállás:
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese átfogó vizsgálat keretében tekintette át a Debreceni Menekülteket Befogadó Állomáson (a továbbiakban: befogadó állomás) élő külföldiek alkotmányos jogainak érvényesülését. Az átfogó vizsgálat részeként tartott helyszíni bejárás során fokozott figyelmet fordítottunk a befogadó állomás 21. számú épületében működő pszichiátriai részlegben ápolt külföldiek, mintegy 28 személy életkörülményeinek megismerésére. A helyszíni bejáráskor a pszichiátriai részleg lakói szemmel láthatóan olyan állapotban voltak, amellyel összefüggésben gondnokság alá helyezésük kérdése is felvetődött. A betegek vagyonkezelésével összefüggésben feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásságon túl, - a befogadó állomás pszichiáterének elmondása szerint - további problémát jelent, hogy gondnok hiányában nincs olyan személy, aki nagyobb sebészi beavatkozások esetén a műtéti beleegyező nyilatkozatokat aláírná. A bejáráskor a pszichiátriai részleg egyik lakója - egy tumoros beteg - haldoklott, akinek az operációját arra hivatkozással nem vállalták a sebészeten, hogy már inoperábilis. A pszichiáter elmondása szerint az elmúlt évek folyamán további három beteg is hasonló módon hunyt el, tumorban. 
A befogadó állomáson rendelkezésre álló iratok szerint a pszichiátriai betegek, összesen 43 személy, 1992. július 12-én, a bosznia-hercegovinai Jakesból érkeztek Magyarországra. Mindössze 14 betegnek volt útlevele, vagy személyazonosításra alkalmas más okmánya. Sem ők, sem az őket kísérő ápoló személyzet nem rendelkezett olyan iratokkal, amelyek alapján megállapítható lett volna, hogy hazájukban gondnokság alatt álltak-e.
1996 szeptemberében az akkor ápolt 39 beteg Nagyatádról Debrecenbe költöztetését követően, a Menekültügyi és Migrációs Hivatal főigazgatója levélben fordult Hajdú-Bihar Megye főügyészéhez, akinél a betegek gondnokság alá helyezése iránti kereset benyújtását kezdeményezte. Az ügyészség által elrendelt orvosi vizsgálatok eredménye szerint a betegek olyan egészségi állapotban voltak, amelynek alapján indokolt lett volna a gondnokság alá helyezni őket. A keresetet azonban a bíróság – az Igazságügyi Minisztérium Nemzetközi Jogi Főosztályának iránymutatása alapján - idézés kibocsátása nélkül elutasította. A bírói végzés szerint miután a pszichiátriai részleg lakóit a magyar hatóság menekültként nem ismerte el, esetükben nem a magyar állampolgárokra vonatkozó szabályokat, hanem az 1969. évi 1. törvényerejű rendelettel kihirdetett, a magyar-jugoszláv kölcsönös jogsegélyről szóló szerződés 24. § (1) bekezdését kell alkalmazni. Az említett jogszabályhely értelmében a „gyámság és gondnokság tekintetében - amennyiben e Szerződés másképpen nem rendelkezik - annak a Szerződő Félnek a hatósága jár el, amelynek a gyámság vagy gondnokság alá helyezendő személy állampolgára”, vagyis a kereset elbírálására a magyar bíróságnak nem volt joghatósága. Az 1969. évi 1. törvényerejű rendelet ma is hatályban van.
A bíróság álláspontjának kézhezvételét követően az éppen illetékes menekültügyi hatóság több ízben, több jugoszláv utódállam külképviseleténél is eredménytelenül kezdeményezte, hogy azokat a betegeket, akiket állampolgáraiknak tekintenek, szállítsák haza. Miután az említett megkeresések válasz nélkül maradtak, úgy tűnik, hogy az említett államok a betegek egyikét sem tekintik állampolgáruknak, tehát nincs olyan hatóságuk, amely a betegek gondnokság alá helyezése tekintetében eljárna. A pszichiátriai részlegben ápolt betegek egészségi állapotára figyelemmel gondnokság alá helyezésük hiánya súlyosan veszélyeztette az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz, továbbá az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joguk érvényesülését.   
A helyszíni bejáráskor befogadott jogállással rendelkező betegek a 2002. január 1-jén hatályba lépett, a külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény (a továbbiakban: Itv.) 15. § (1) bekezdése alapján jelenleg humanitárius tartózkodási engedéllyel, jogszerűen tartózkodnak az országban. Érvényes úti okmány, illetve a megkeresett államok nyilatkozatának hiányában a betegek „de facto” hontalanok. Az Itv. 15. § (1) bekezdésének d) pontja értelmében megvan a jogszabályi lehetőség arra, hogy az illetékes magyar idegenrendészeti hatóság eljárásában megállapítsa, hogy egy külföldi hontalan. Ha a magyar hatóság a betegeket „de jure” hontalannak tekintené, esetükben a 2002. évi II. törvénnyel kihirdetett, a hontalan személyek jogállásáról szóló Egyezményben előírt jogokat, illetve bánásmódot kellene biztosítani, vagyis gondnokság alá helyezésük ügyében a magyar bíróság lenne illetékes.
A feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásság megszüntetése és a hasonló esetek jövőbeni megelőzése céljából az országgyűlési biztos általános helyettese ajánlással fordult a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal főigazgatójához (a továbbiakban: főigazgató), akitől kérte, hogy vizsgáltassa meg a pszichiátriai elkülönítő lakói hontalanná nyilvánításának feltételeit és kezdeményezze gondnokság alá helyezésüket.
Válaszában a főigazgató azzal, az indokkal utasította el az ajánlást, hogy a pszichiátriai részleg lakói nem hontalanok, ugyanis állampolgárságukat a bosnyák fél soha sem vitatta. A főigazgató állítása szerint a pszichiátriai részleg lakói azért nem térhettek még haza, mert a bosnyák fél nem rendelkezik az érintett személyek egészségi állapotának megfelelő elhelyezést biztosító intézményi kapacitással. A főigazgató tájékoztatása szerint a vizsgálati jelentés kézhezvételét követően a befogadó állomás igazgatója ismét megkereste a Hajdú-Bihar Megyei Közigazgatási Hivatal Megyei Gyámhivatalának vezetőjét, akitől vagyonkezelő eseti gondnok kirendelését kérte a pszichiátriai betegek számára. Válaszában a Gyámhivatal joghatóság hiányára hivatkozva visszautasította a kezdeményezést, továbbá arra hivatkozott, hogy a szóban forgó külföldiek esetében magyar-jugoszláv kölcsönös jogsegélyről szóló szerződés 25. Cikkében megjelölt „halasztás nem tűrő” helyzet nem áll fenn.
A vizsgált alkotmányos jogok:
•	Az alapvető jogok védelméhez való jog: A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. /Alkotmány 8. § (1) bekezdés/
•	Tulajdonhoz való jog: A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot. /Alkotmány 13. § (1) bekezdés/
•	Legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog: A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. /Alkotmány 70/D. § (1) bekezdés/
•	Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg. /Alkotmány 70/D. § (2) bekezdés/
Az alkalmazott jogszabályok: 
•	A Polgári Törvénykönyvről szóló1959. évi IV. törvény
15. § (1) Cselekvőképtelen az a nagykorú, akit a bíróság cselekvőképességet kizáró gondnokság alá helyezett.
(2) A gondnokság alá helyezést a nagykorú személy házastársa, egyeneságbeli rokona, testvére, a gyámhatóság és az ügyész kérheti.
(3) Ha a gondnokság alá helyezés szükségességéről a gyámhatóság tudomást szerez, a gondnokság alá helyezési eljárást meg kell indítania, ha ezt a (2) bekezdésben meghatározott közeli hozzátartozó a gyámhatóságnak a perindítás szükségességéről való tájékoztatást követő 60 napon belül nem teszi meg.
(4) A cselekvőképességet kizáró gondnokság alá a bíróság azt a nagykorú személyt helyezi, akinek ügyei viteléhez szükséges belátási képessége - pszichés állapota vagy szellemi fogyatkozása miatt - tartósan teljes mértékben hiányzik.
•	A Magyar Népköztársaság és a Jugoszláv Szocialista Szövetségi Köztársaság között a kölcsönös jogsegélyről szóló, Belgrádban, az 1968. évi március hó 7. napján aláírt szerződés kihirdetéséről szóló1969. évi 1. törvényerejű rendelet
Jog- és cselekvőképesség
23. Cikk
(1) A természetes személy jog- és cselekvőképességét annak a Szerződő Félnek a joga határozza meg, amelynek ez a személy állampolgára.
(2) A jogi személy jogképességét annak a Szerződő Félnek a joga határozza meg, amelynek területén székhelye van.
Gyámság és gondnokság
24. Cikk
(1) A gyámság és gondnokság tekintetében - amennyiben e Szerződés másképpen nem rendelkezik - annak a Szerződő Félnek a hatósága jár el, amelynek a gyámság vagy gondnokság alá helyezendő személy állampolgára.
(2) Az egyik Szerződő Fél állampolgárának gyámjául vagy gondnokául a másik Szerződő Fél állampolgára is kirendelhető, feltéve, hogy annak a Szerződő Félnek a területén van állandó lakóhelye, ahol a gyámi, illetőleg gondnoki tisztet el kell látnia és kirendelése legjobban megfelel a gyámolt, illetőleg gondnokolt érdekeinek.
(3) A gyámság, illetőleg a gondnokság elfogadásának kötelezettségére annak a Szerződő Félnek a jogát kell alkalmazni, amelynek a leendő gyám, illetőleg gondnok állampolgára.
(4) A gyám és a gyámolt, illetőleg a gondnok és gondnokolt közötti jogviszonyra annak a Szerződő Félnek a joga irányadó, amelynek hatósága a gyámot vagy a gondnokot kirendelte.
25. Cikk
(1) Ha az egyik Szerződő Fél olyan állampolgára érdekében, akinek tartózkodási helye vagy vagyona a másik Szerződő Fél területén van, gyámhatósági intézkedést kell tenni, ennek a Szerződő Félnek illetékes hatósága erről haladéktalanul értesíti annak a Szerződő Félnek diplomáciai vagy konzuli képviseletét, amelynek a szóban levő személy állampolgára.
(2) Halasztást nem tűrő esetekben a másik Szerződő Fél gyámhatósága feltétlenül szükséges ideiglenes intézkedéseket tehet, erről azonban haladéktalanul értesítenie kell annak a Szerződő Félnek diplomáciai vagy konzuli képviseletét, amelynek az érintett személy állampolgára. Ezek az intézkedések mindaddig hatályban maradnak, amíg annak a Szerződő Félnek illetékes hatósága, amelynek az érintett személy állampolgára, az ügyben nem határoz; a határozatról értesíteni kell az ideiglenes intézkedéseket elrendelő hatóságot.
•	A külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény
Az Országgyűlés a jogállamiság és az emberi jogok védelme iránti elkötelezettségétől vezérelve, a Magyar Köztársaság nemzetközi szerződésekben vállalt kötelezettségeinek teljesítése, továbbá a Magyar Köztársaság belső rendjének és közbiztonságának védelme érdekében a következő törvényt alkotja:
2. § (1) E törvény alkalmazásában
g) befogadott: aki hazájába - hontalan esetén a szokásos tartózkodási helye szerinti országba - átmenetileg azért nem küldhető vissza, mert ott halálbüntetésnek, kínzásnak, embertelen vagy megalázó bánásmódnak lenne kitéve, és nincs olyan biztonságos harmadik ország, amely befogadja;
h) érvényes úti okmány: az arra jogosult külföldi hatóság által kiállított és a Magyar Köztársaság által elismert, időbeli és területi érvényességgel rendelkező útlevél; vagy nemzetközi szerződés, illetőleg jogszabály alapján külföldre utazásra jogosító más igazolvány vagy irat, amely birtokosának személyazonosságát és állampolgárságát (hontalanságát) igazolja;
15. § (1) A Hivatal és a területi idegenrendészeti hatóság a törvényben foglalt tartózkodási feltételek hiányában is - humanitárius megfontolásból - tartózkodási engedéllyel látja el:
a befogadottat;
b) azt a külföldit, aki a menekültügyi hatóságtól menekültkénti vagy menedékeskénti elismerését kérte;
c) jelentős nemzetbiztonsági vagy bűnüldözési érdekből a nemzetbiztonsági, illetőleg a bűnüldöző szerv indítványára azt a külföldit, illetve rá tekintettel más külföldi személyt, aki bűncselekmény felderítése érdekében a hatóságokkal - a bizonyítást jelentősen elősegítő módon - együttműködött;
d) azt a külföldit, akiről eljárásában megállapította, hogy hontalan;
e) aki a Magyar Köztársaság területén született és azt követően a magyar jog szerint érte felelős személy felügyelete nélkül maradt, feltéve, hogy magyar állampolgárságot, illetőleg más jogcímen tartózkodási jogosultságot nem szerzett.
(2) A befogadottat a tartózkodási engedéllyel rendelkezőknek, illetőleg a befogadottaknak külön törvényben biztosított jogok megilletik. A befogadott köteles személyazonosságának megállapítását elősegíteni, de a személyazonosság bizonyításának hiánya miatt a tartózkodási engedély kiadása nem tagadható meg.
(3) A befogadott kormányrendeletben meghatározottak szerint a személyes gondoskodás körébe tartozó ellátásra, illetőleg pénzbeli ellátásra és támogatásra jogosult, és a külföldiekre vonatkozó általános szabályok szerint vállalhat munkát.
A vizsgálat megállapításai:
Miután a vizsgálat idején a pszichiátriai részleg lakói semmiféle érvényes úti okmánnyal nem rendelkeztek, és nem rendelkeznek ma sem, az eljáró munkatársaknak az állampolgárságukat nem állt módunkban ellenőrizni. Amennyiben azonban a pszichiátriai részlegben ápolt személyek állampolgársága tisztázott, érthetetlen, hogy a magyar menekültügyi hatóság miért nem kezdeményezte Bosznia-Hercegovina Köztársaság illetékes szerveinél a személyi azonosságuk és állampolgárságuk igazolására alkalmas, a külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény (a továbbiakban: Kbtv) 2. § (1) bekezdésének h) pontjának megfelelő okmányok kiadását. 
A pszichiátriai betegek 15. § (1) bekezdése alapján befogadottként, humanitárius tartózkodási engedéllyel élnek a Magyar Köztársaság területén. A Kbtv. 2. § (1) bekezdésének g) pontja értelmében a befogadott jogállású személy olyan külföldi, aki a hazájába „átmenetileg azért nem küldhető vissza, mert ott halálbüntetésnek, kínzásnak, embertelen vagy megalázó bánásmódnak lenne kitéve, és nincs olyan biztonságos harmadik ország, amely befogadja”.
A Polgári Törvénykönyv 15. § (4) bekezdése alapján a bíróság azt a nagykorú személyt helyezi cselekvőképességet kizáró gondnokság alá, akinek ügyei viteléhez szükséges belátási képessége - pszichés állapota vagy szellemi fogyatkozása miatt - tartósan teljes mértékben hiányzik. Tény, hogy a magyar-jugoszláv kölcsönös jogsegélyről szóló szerződés 24. § (1) bekezdése értelmében a „gyámság és gondnokság tekintetében - amennyiben e Szerződés másképpen nem rendelkezik - annak a Szerződő Félnek a hatósága jár el, amelynek a gyámság vagy gondnokság alá helyezendő személy állampolgára”. Az idézett jogszabályi rendelkezést a turisták, vagy az országban más jogcímen tartózkodó személyek esetében valószínűleg különösebb nehézségek nélkül lehetett alkalmazni. Igaz, hogy 1968-ban a magyar-jugoszláv kölcsönös jogsegélyről szóló szerződés aláírásakor még senki sem számított arra, hogy mintegy 25 év elteltével jugoszláv állampolgárok tízezrei kényszerülnek arra, hogy elhagyják hazájukat és háborús menekültként külföldön éljenek. Könnyen belátható azonban, hogy annak a gondnokság alá helyezendő külföldinek az esetében, aki hazájában halálbüntetésnek, kínzásnak, embertelen vagy megalázó bánásmódnak lenne kitéve, az állampolgársága szerinti állam illetékes hatóságának eljárására nem lehet számítani. Ez a megállapítás azonban nem csak az egykori jugoszláv állampolgárok, hanem – állampolgárságától függetlenül – valamennyi befogadott jogállású külföldi esetében igaz. 
Az alapvető alkotmányos jogok természetesen az olyan személyeket – köztük a külföldieket - is megilletik, akiknek az ügyeik viteléhez szükséges belátási képességük - pszichés állapotuk vagy szellemi fogyatkozásuk miatt - hiányzik. Helyettük azonban gondnokuk jár el, aki jogaikat és érdekeiket képviseli, kezeli vagyonukat és nevükben, illetve helyettük megteszi azokat a jognyilatkozatokat, - így például az orvosi beavatkozáshoz szükséges nyilatkozatokat aláírja – amelyre ők nem képesek. Az említett indokokra figyelemmel a befogadott jogállású külföldiek gondnokság alá helyezésére vonatkozó jogszabályok hiánya az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok védelméhez való joggal összefüggő visszásságot okoz, és veszélyezteti az érintett személyeknek az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz, továbbá az Alkotmány 70/D. §-ában biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának érvényesülését.   
Ajánlás: 
A feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság megszüntetésére az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 25. §-a alapján ajánlást teszek a belügyminiszternek és az igazságügy-miniszternek arra, hogy tekintsék át a befogadott jogállású külföldiekre vonatkozó jogszabályokat és kezdeményezzék olyan jogszabályi rendelkezések megalkotását, amelynek alapján gondnokság alá helyezésük ügyében az illetékes magyar hatóságok eljárhatnak.

Budapest, 2002. október 22.

Takács Albert