OBH 3696/2001.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A Magyar Hírlap 2001. május 25-én megjelent "Rendőri brutalitás vagy jogszerű intézkedés?" című cikke arról számolt be, hogy május 23-án a Blaha Lujza téri aluljáróban hat rendőr taszigált egy brit férfit, majd a rendőrök megfogták lábait és kezeit, földre lökték, gumibottal ütötték a vállát és hátát, arcát pedig többször a betonhoz verték. A rendőrök közben mentőt hívtak és a férfit  kórházba szállították. A sérült az orvosi ellátás közben is megvolt bilincselve.
	A cikk szerint kórházi ellátást követően a férfit a rendőrségi fogdába szállították, ahol 23.00 óráig sem enni, sem inni nem kapott, kérése ellenére nem telefonálhatott még a brit nagykövetségre sem.
	A cikk tartalmazta továbbá, hogy a szóban forgó férfit a Metró rendőrség igazoltatta május 23-án 16.10 órakor - rutin ellenőrzés keretében -, de ő dulakodni kezdett a rendőrökkel. Ezért előállították a VI-VII. kerületi kapitányságra. A kerületi kapitányság első fokon kiutasította az országból, mivel tartózkodási engedélye lejárt. A férfi az első fokú határozatot megfellebbezte. A fellebbezést a másodfokú hatóság elutasította.  
	A cikk alapján felmerült a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz és a személyi szabadsághoz való jog, végül a kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmód tilalma sérelmének gyanúja. Ezért a korábban hivatalban volt országgyűlési biztos - hivatalból - vizsgálatot rendelt el. Annak során felülvizsgálatra kérte a budapesti rendőrfőkapitányt.

Érintett alkotmányos jogok
•	Kegyetlen, embertelen, megalázó elbánás és büntetés tilalma (Alk. 54. § /2/ bek.).
•	A szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való jog (Alk. 55. § /1/ bek.).
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2 .§ /1/ bek.)

A vizsgálat megállapításai
1.	A budapesti főkapitány arról tájékoztatott, hogy 2001. május 22-én Budapest, VII. kerület Blaha Lujza téri metró aluljáróban a BRFK Közrendvédelmi Főosztály Metró Rendőrségi Osztály II-es Járőrszolgálati Alosztály és a BRFK Igazgatásrendészeti Főosztály Külföldieket Ellenőrző Osztály Kényszerintézkedési Alosztály beosztottjai idegenrendészeti ellenőrzést hajtottak végre a metró kettes és hármas vonalán. Ennek igazoltatásra szólították fel a vizsgálat alapját képező újságcikkben hivatkozott brit állampolgárt és magyar állampolgárságú társát, akik az aluljáróban röplapokat osztogattak. Az okmányellenőrzést végző rendőrök megállapították, hogy a brit férfi a Magyar Köztársaság területén "túltartózkodott", vagyis nem tett eleget az egyes szabálysértésekről szóló 218/1999. (XII.28.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. rendelet) 30. § (1) bekezdésében foglalt kötelezettségének, ami így szól: "Aki a külföldiek bejelentésére, jelentkezésére vagy az ország területén tartózkodására vonatkozó szabályokat megszegi, százezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható." Ezért közölték vele, hogy előállítják és szabálysértési feljelentést tesznek ellene. Felszólították a férfit és társát arra is, hogy menjenek fel az aluljáróból a Blaha Lujza térre. Ennek a két személy eleget tett. A téren a BRFK Közrendvédelmi Főosztály Metró Rendőrségi Osztály beosztottja ruházat átvizsgálást akart végrehajtani, de a brit férfi a rendőr kezét félretolta, és megpróbálta magát az intézkedés alól kivonni. Emiatt az intézkedő rendőrök a személyt a szökés megakadályozása érdekében, az arányosság figyelembevételével - testi kényszert alkalmazva - hassal a földre fektették, majd megbilincselték. A kényszerítő eszköz alkalmazásakor a férfi arcán hámsérülés keletkezett. Ezért az intézkedő rendőrök parancsnoka mentőt kért a helyszínre. A mentősök ellátták a sebet, majd a brit állampolgárt a BRFK VI-VII. kerületi Rendőrkapitányságra előállították, és szabálysértési eljárást folytattak le vele szemben. Társát a rendőrök a helyszínről elengedték.
	Megállapította a főkapitány azt is, hogy a szabálysértési eljárás során a VI-VII. kerületi kapitányság szabálysértési hatósága az eljárásjogi szabályoknak megfelelően, tolmács jelenlétében meghallgatta az előállított személyt és jegyzőkönyvbe foglalta nyilatkozatát, majd határozatot hozott. A határozatban a hatóság a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény (továbbiakban: Sztv.) 21. § (1) bekezdése - ami szerint: "A szabálysértési hatóság a pénzbírság alkalmazása mellett vagy önálló intézkedésként a törvényben vagy kormányrendeletben meghatározott esetben a külföldi eljárás alá vont személyt kiutasíthatja az ország területéről, ha az elkövetett szabálysértés súlyára, az elkövetés körülményeire, valamint az eljárás alá vont személyre tekintettel további tartózkodása az ország területén nem kívánatos." - és a Korm. rendelet 30. § (2) bekezdése - ez így szól: "Az (1) bekezdésben meghatározott szabálysértés elkövetőjével szemben kiutasításnak is helye van." - figyelembevételével a brit férfit kiutasította a Magyar Köztársaság területéről. A határozatot a tolmács angol nyelvre lefordította a kiutasított személy előtt, aki annak tartalmát elfogadta, a döntés ellen fellebbezéssel nem élt. A határozat ismertetését és tudomásulvételét bizonyítja, hogy a férfi a határozatot aláírta.
	Utalt a főkapitány arra is, hogy a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény 35/A. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy "Ha a kiutasítást a bíróság vagy a szabálysértési hatóság rendelte el, a kiutasítás végrehajtása az idegenrendészeti hatóság hatáskörébe tartozik." Erre figyelemmel a brit férfit átszállították a BRFK Igazgatásrendészeti Főosztály Külföldieket Ellenőrző Osztály Kényszerintézkedési Alosztályra (továbbiakban: KEO). Ott lefolytatták vele szemben az idegenrendészeti eljárást.
	A főkapitány úgy ítélte meg, hogy a külföldi személy igazoltatása, valamint ruházatának átvizsgálása - tekintettel a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (továbbiakban: Rtv.) 33. § (2) bekezdés f/ pontjára, ami kimondja, hogy "A rendőr a közbiztonság érdekében a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt, ... aki a szabálysértést az abbahagyásra irányuló felszólítás után is folytatja, illetőleg akivel szemben az eljárás azonnal lefolytatható, továbbá akitől tárgyi bizonyítási eszközt kell megszerezni, vagy elkobzás alá eső dolgot kell visszatartani; ..." - jogszerű volt és megfelelt az Rtv. 29. § (1) és (4) bekezdéseinek is, melyek így szólnak: "(1) A rendőr a feladata ellátása során igazoltathatja azt, akinek a személyazonosságát meg kell állapítania. Az igazoltatott köteles a személyazonosító adatait hitelt érdemlően igazolni. A személyazonosság igazolására elsősorban a személyi igazolvány szolgál, elfogadható továbbá minden olyan okmány, amelyből az igazoltatott kiléte hitelt érdemlően megállapítható. A rendőr az általa ismert vagy más jelen lévő ismert kilétű személy közlését is elfogadhatja igazolásként.
(4) A rendőr az igazoltatott személy ruházatát, járművét átvizsgálhatja, ha azt a személyazonosság megállapítása, a valószínű veszély elhárítása, bűncselekmény vagy szabálysértés elkövetésének gyanúja szükségessé teszi.". Az előállítás időtartama ugyancsak igazodott a törvényi előírásokhoz. Az Rtv. 33. § (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy "A Rendőrség az előállítással a személyi szabadságot csak a szükséges ideig, de legfeljebb 8 órán át korlátozhatja. Ha az előállítás célja még nem valósult meg, indokolt esetben ezt az időtartamot a rendőri szerv vezetője egy alkalommal 4 órával meghosszabbíthatja. Az előállítás időtartamát a rendőri intézkedés kezdetétől kell számítani." A BRFK VI.-VII. kerületi Rendőrkapitányság ügyeleti naplójában rögzítettek szerint a külföldi állampolgár előállítása 18.40 órától 21.45 óráig tartott, vagyis nem haladta meg a 8 órát.
	A főkapitányi tájékoztató szerint a rendőrök a brit férfivel szemben valóban alkalmaztak testi kényszert és bilincset, amit a szökés és a támadás megakadályozása indokolt. Intézkedésük során azonban az Rtv. 47. §-át - ami szerint: "A rendőr - intézkedése során - az ellenszegülés megtörésére testi erővel cselekvésre vagy a cselekvés abbahagyására kényszerítést (testi kényszert) alkalmazhat."-, valamint a 48. § b/ és c/ pontjait - melyek előírják, hogy: "A rendőr bilincset alkalmazhat a személyi szabadságában korlátozni kívánt vagy korlátozott személy..., c) szökésének megakadályozására, ..." -, végül a 15. § (2) bekezdését és a 17. § (2) bekezdését -  ezek így szólnak: "Több lehetséges és alkalmas rendőri intézkedés, illetőleg kényszerítő eszköz közül azt kell választani, amely az eredményesség biztosítása mellett az intézkedéssel érintettre a legkisebb korlátozással, sérüléssel vagy károkozással jár. ... A rendőri intézkedés során a kényszerítő eszköz alkalmazása esetén lehetőleg kerülni kell a sérülés okozását, az emberi élet kioltását. Az intézkedés folytán megsérült személy részére - amint ez lehetséges - segítséget kell nyújtani, szükség esetén a rendőr gondoskodik arról, hogy a sérültet orvos elláthassa, kórházi elhelyezése esetén a hozzátartozó vagy más, a sérülttel kapcsolatban álló személy erről értesüljön." - figyelembevették. Érvényesültek a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995. (III.1.) BM rendelet (a továbbiakban: Szabályzat) 53. § (1) és (2) bekezdései, továbbá az 54. § (1) bekezdés d/ pontja is. A hivatkozott jogszabályok kimondják, hogy "53. § (1) Kényszerítő eszköz alkalmazása feltételeinek fennállása esetén testi kényszert akkor kell alkalmazni, ha a rendőri erőfölény vagy az intézkedés alá vont személy állapota, magatartása folytán súlyosabb kényszerítő eszköz alkalmazása nem indokolt.
(2) A testi kényszer alkalmazása során a rendőr felhasználhatja az önvédelmi fogásokat is.
54. § (1) Bilincs alkalmazása az Rtv. 48. §-a alapján különösen azzal szemben indokolt: ...
d) akinek a jogszerű intézkedéssel szembeni ellenszegülése testi kényszerrel nem törhető meg." A főkapitány szerint tehát a rendőrök intézkedése jog- és szakszerű volt, megfelelt az arányosság követelményeinek is.
	Szintén jogszerűnek minősítette a főkapitány az intézkedés alá vont személy megbilincselésének módját és a kiválasztott módszer indokát, mivel az a Szabályzat 54. § (5) bekezdés b/ pontjában meghatározott módokon (kezek előre-hátra bilincselése), illetve az 54. § (6) bekezdés a/ pontja szerinti indok alapján (a kezek hátra bilincselése akkor célszerű, ha a bilincs alkalmazására testi kényszer útján kerül sor, vagy alapos okkal tartani lehet rendőr elleni támadásától, illetve szökéstől) - először hátra, majd a kapitányság épületében előre - történt. A főkapitány véleménye szerint - figyelemmel arra, hogy az előzmények miatt tartani lehetett az újbóli ellenszegüléstől, valamint szökéstől - helyes volt a rendőrök azon döntése is, hogy a sérült férfi kezeiről a kórházi kezelés során sem vették le a bilincset.
	Megállapította a budapesti rendőrfőkapitány továbbá, hogy helyesen járt el a külföldi állampolgárral szemben intézkedő rendőrök parancsnoka is akkor, amikor mentőt hívott a helyszínre a testi kényszer, valamint a bilincs használata során a férfin keletkezett sérülés ellátása érdekében. A rendőrségi fogdába történő befogadását megelőzően is részesült a férfi orvosi ellátásban. Az intézkedő rendőrök ugyanis a budapesti Központi Baleseti Ambulanciára vitték, ahol a kezelőorvos a sérülésekről és annak ellátásáról ambuláns lapot töltött ki. Az ambuláns lapot a fogdaszolgálat megkapta.
	A főkapitány tájékoztatott arról is, hogy jelen vizsgálata során meghallgatták a brit állampolgár jogi képviselőjét (ügyvédjét), valamint magyar állampolgárságú társát és az intézkedő rendőröket. A meghallgatott személyek egyike sem tudott azonban arról, hogy a brit férfi  jelezte volna a rendőrnek, hogy telefonáljanak a követségre, valamint azt, hogy éhes és fáradt. Így ezekkel kapcsolatban más bizonyíték nincs, mint az újságcikkben foglaltak. Tekintettel arra, hogy az országgyűlési biztosnak nincs módja, sem lehetősége további bizonyítékok beszerzésére, azokra az adatokra hagyatkoztam, melyeket a cikk és a főkapitányi vizsgálat nyújtott. Ezek pedig - mivel egymásnak ellentmondanak - nem tették lehetővé alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítását.
	Végül a főkapitányi tájékoztató tartalmazta, hogy vizsgálata során a brit férfi magyar állampolgárságú társa úgy nyilatkozott, hogy a Blaha Lujza téren történtekkor az intézkedés alá vont külföldi személyt az egyik rendőr kétszer ököllel hátba vágta, majd rányomta a mikrobusz elejére. Ezért - vagyis mert az intézkedő rendőr által elkövetett bűncselekményre utaló adat merült fel - a főkapitány az ügy iratait megküldte a Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatal Vezetőjének. 

2.	Vizsgálatom során - rövid úton, telefonon - tájékoztatást kértem a Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatalban Nyom. 1182/2001. szám alatt, hivatalos eljárásban elkövetett bántalmazás vétsége miatt folyamatban volt büntetőeljárás befejezése módjáról. Az ügy előadója arról tájékoztatott, hogy az ügyben 2001. augusztus 28-án a nyomozást - bűncselekmény alapos gyanúja hiányában - megtagadták. A határozat indokolása szerint a brit állampolgár 2001. május 26-án az országot elhagyta.

3.	Előzőek alapján a következőket állapítottam meg:
	Az igazoltatás szükségességét és jogszerűségét nem vitattam, mivel azt a rendőrök rutin ellenőrzés során foganatosították. Álláspontomat az előzőekben már hivatkozott Rtv. 29. § (1) bekezdésére alapoztam. 	
	Az Rtv. 29. § (2) bekezdése szerint igazoltatás alkalmával, ha az igazoltatott személy az igazoltatásnak nem tesz eleget, e célból feltartóztatható, az igazoltatás sikertelensége esetén előállítható. A fentebb ugyancsak hivatkozott Rtv. 29. § (4) bekezdése lehetőséget ad a rendőrnek az igazoltatott személy ruházatának átvizsgálására is, ha azt a személyazonosság megállapítása szükségessé teszi, az Rtv. 48. § b/ és c/ pontjai pedig lehetőséget adnak a bilincs használatára a személyi szabadságában korlátozni kívánt vagy korlátozott személy támadásának és szökésének a megakadályozása céljából. Ezekre figyelemmel elfogadtam a főkapitány azon megítélését, miszerint a külföldi személy ruházatának átvizsgálása és megbilincselése, a bilincselés megválasztott módszere és a bilincselés orvosi ellátás közben való fenntartása jogszerű volt. Nem keletkeztetett tehát alkotmányos joggal összefüggő visszásságot, hogy - miután az igazoltatásra felszólított brit férfi az igazoltatásnak nem akart eleget tenni, illetve kezével félre akarta lökni a rendőrt és megpróbálta magát a rendőri intézkedés alól kivonni - az eljáró rendőrök átvizsgálták ruházatát, kényszerítő eszközt  alkalmaztak vele szemben, végül előállították a kapitányságra.
	Nem állapítottam meg alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot a testi kényszer alkalmazásának, az előállítás foganatosításának szakszerűségével és az arányosság követelménye megtartásával összefüggésben sem. Az országgyűlési biztosnak ugyanis nincs módja, sem lehetősége további bizonyítékok beszerzésére. Az adott esetben a budapesti rendőrfőkapitány, illetve az intézkedő rendőrök parancsnoka volt abban a helyzetben, hogy ezeket megítélje. Véleményük szerint a testi kényszer alkalmazása törvényes, a rendőri intézkedés, a bilincs használat szakszerű volt, és az arányosság követelménye is érvényesült.	Az előzőekben már idézett Rtv. 33. § (3) bekezdése többek között előírja, hogy az előállítással a személyi szabadságot csak a szükséges ideig, de legfeljebb 8 órán át lehet korlátozni. Ezen rendelkezés maradéktalan alkalmazását azonban az iratokban nem lehetett követni. A főkapitányi tájékoztató mellékleteiből ugyanis megállapítottam, hogy az előállításról készült, 2001. május 22-én kelt rendőri jelentés nem tartalmazza a személyi szabadság korlátozása megszűnésének időpontját. Ez - amire már az OBH 1848/2000. számú jelentésében az országgyűlési biztos is rámutattam - a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményét, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogot sértette. Az előállítás megszűnése időpontja feltüntetéséhez az előállított személynek azért is jogos érdeke fűződött, mivel az Alkotmány 55. § (1) bekezdése biztosítja mindenki számára a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való jogot. Az Alkotmány kimondja azt is, hogy senkit nem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani. Az Rtv. 33. § (3) bekezdésében foglaltak tehát törvényben biztosított garanciát jelentenek a rendőri intézkedés alá vont személy számára. Ha a rendőr ezeknek a szabályoknak nem tesz eleget, minden esetben felmerül a törvénytelen fogvatartás gyanúja, ami kártérítésre való jogosultságot is megalapozhat (Alkotmány 55. § /3/ bek.). Az alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítása mellett az ügyben ajánlást nem teszek, tekintettel arra, hogy a már hivatkozott OBH 1848/2000. számú jelentésében az országgyűlési biztos ajánlotta a budapesti rendőrfőkapitánynak, hogy az esetleges törvénytelen fogvatartások elkerülése érdekében határozza meg belső rendelkezésben (körlevélben) az előállításról készítendő rendőri jelentések formanyomtatványai kitöltésének maradéktalan végrehajtását és azt visszatérően ellenőriztesse. Az ajánlást azért is mellőzöm, mert - az országgyűlési biztos szóban forgó ajánlását elfogadva - a főkapitány közbiztonsági helyettese 2/2001. számú körlevelében felhívta az érintett vezetők figyelmét a személyi szabadságot korlátozó intézkedésekről készített jelentésekről szóló formanyomtatványok jogszerű és szakszerű kitöltésére. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 17. § (1) bekezdésére hivatkozva azonban felkérem Budapest rendőrfőkapitányát, hogy a jelen jelentésemben feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásságra tekintettel ismételten hívja fel az állomány figyelmét az előállításról készített rendőri jelentések formanyomtatványainak kitöltésekor követendő eljárási szabályok maradéktalan betartására.
	Az ügyészségi nyomozó hivatal nyomozást megtagadó határozatával kapcsolatban alkotmányos emberi joggal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg. Ezen döntésemet arra alapoztam, hogy  a nyomozó hatóságok (rendőrség, ügyészség) a bizonyítási eszközök és bizonyítékok felhasználásáról szabadon döntenek. Ebben őket csak az köti, hogy a bizonyításra váró tényállás szempontjából mi a jelentős adat, vagy tény.
	Szükségesnek tartom azt is rögzíteni, hogy a bizonyítékok értékelésének szabadsága folytán a nyomozó hatóságok a bizonyítási eszközöket és bizonyítékokat egyenként és összességükben szabadon értékelik és meggyőződésük szerint bírálják el. Az országgyűlési biztos azonban nem büntetőügyekben eljáró hatóság, nincs lehetősége az ilyen ügyekben hozott határozatok ténybeli alapjának vizsgálatára és a bizonyítékoknak a nyomozó hatóságok helyett történő további mérlegelésére. A mérlegelési jogkör természetesen nem korlátlan. Alkotmányossági probléma akkor merül fel a mérlegeléssel összefüggésben, ha az alkotmányos elveket vagy jogokat sért. A vizsgált ügyben ilyen jogsérelem nem merült fel. Ezért az ügyészségi nyomozó hivatal döntésének - konkrétan a hivatalos eljárásban elkövetett bántalmazás vétsége miatt folyamatban volt nyomozás megtagadásának megalapozottságát nem vontam kétségbe.
	Ugyancsak az előző okok miatt - vagyis mert az országgyűlési biztos nem szabálysértési és nem idegenrendészeti hatóság - nem vitattam a brit állampolgárral szemben elrendelt és lefolytatott szabálysértési, valamint idegenrendészeti eljárás megalapozottságát, illetve az eljárásokban alkalmazott intézkedések jogszerűségét.

Budapest, 2001. november 22.

Takács Albert