OBH 2339/2001.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Zséger Barbara

Az eljárás megindulása
	A panaszos a beadványában azt sérelmezte, hogy rokkantnyugdíjasként, 16 év munkaviszony után csupán 21 000 forint nyugdíjban részesült. Álláspontja szerint a rokkantnyugdíjak összegét nem a munkaviszony, hanem kizárólag a mindenkori létminimum összege alapján szabadna meghatározni.

Alkalmazott jogszabályok

•	1997. évi LXXXI. törvény a társadalombiztosítási nyugellátásról
Tny. 23. § (1) Rokkantsági nyugdíjra az jogosult, aki
a) egészségromlás, illetőleg testi vagy szellemi fogyatkozás következtében munkaképességét hatvanhét százalékban elvesztette és ebben az állapotában javulás egy évig nem várható (a továbbiakban: rokkant),
b) a szükséges szolgálati időt megszerezte, és
c) rendszeresen nem dolgozik, vagy keresete lényegesen kevesebb a megrokkanás előtti keresetnél.
R. 23. § A 2000. december 31-ét követő, de 2002. január 1-jét megelőző időponttól megállapításra kerülő rokkantsági nyugdíj legkisebb összege a III. rokkantsági csoportban havi 18 310 forint, a II. rokkantsági csoportban havi 19 220 forint, az I. rokkantsági csoportban havi 19 900 forint.

Érintett alkotmányos jog
•	Alkotmány 70/E. § "(1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak.
(2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg."

A vizsgálat megállapításai
	Az Alkotmány 70/E. §-a szerint a Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak. A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg. Az Alkotmány 70/E. §-a által deklarált szociális biztonsághoz való jog csupán az állami kötelezettségvállalásban megnyilvánuló ellátáshoz való jogot jelenti, nem pedig alanyi jogot. Az állam ennek a kötelezettségének eleget tesz, ha megszervezi és működteti a társadalombiztosítást és a szociális támogatások egyéb rendszereit. A szociális ellátáshoz való jog minimumának alkotmányos követelményére vonatkozóan az Alkotmánybíróság kimondta, hogy a "szociális biztonsághoz való jog a szociális ellátások összessége által nyújtandó olyan megélhetési minimum állami biztosítását tartalmazza, amely elengedhetetlen az emberi méltósághoz való jog megvalósulásához." [32/1998. (VI. 25.) AB határozat],
	A szociálpolitikában az ellátásokat két nagy csoportra lehet osztani, az egyik típusú ellátás biztosítási alapon jár (ezek közé tartozik a rokkantsági nyugdíj is), a másik a rászorultság alapján. Ez tükröződik a magyar jogrendszerben. Az egyik oldalon szerepel a társadalombiztosítás, a másikon pedig többek közt a szociális igazgatásról és a szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény által szabályozott ellátási formák. A két nagy ellátási rendszer eltérő elvek alapján működik.
	A társadalombiztosítás keretében alapvetően biztosítási jogviszony keletkezik, mely azt jelenti, hogy meghatározott díj fizetése ellenében a biztosítót helytállási kötelezettség terheli. A társadalombiztosítás  rendszere a vásárolt jog elve alapján működik, ahol a biztosított követelése a kötelezően fizetett járulékon alapul. A magyar társadalombiztosítás azonban vegyes rendszerű biztosítás, ahol a biztosítási jogviszony mellett szociális segélyezési elemek is megjelennek, az ellenszolgáltatásért szerzett jogosultságon túl szociális szempontok is érvényesülnek. Az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette, hogy a "társadalombiztosítást tehát az államnak működtetnie kell ott is, ahol a "vásárolt jog" elve, a biztosítási elem egyáltalában nem vagy csak alig játszik szerepet (özvegység, árvaság stb.), másrészt a társadalombiztosítás ott sem válik tisztán biztosítássá, ahol meghatározóbb annak a kötelezően fizetett ellenszolgáltatáson alapuló követelés-jellege". [26/1993. (IV. 29.) AB határozat]
	A társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény szerint a társadalombiztosítási nyugellátás a nyugdíjjárulék alapját képező kereset, jövedelem összegéhez és az elismert szolgálati időhöz igazodik. A rokkantsági nyugdíj megállapításához - a rokkantság tényén túl - szükséges a megfelelő szolgálati idő megléte, és az is, hogy az érintett rendszeresen ne dolgozzon, vagy keresete lényegesen kevesebb legyen a megrokkanás előtti kereseténél. A biztosítási szempontok tehát érvényesülnek a rokkantsági nyugdíj esetén. Azonban a jogalkotó - a fent leírtaknak megfelelően - érvényesítette a szociális szempontokat is, hiszen megállapította a jogszabályban a rokkantsági nyugdíj legkisebb összegét, mely minimális szolgálati idő esetén is garantált. Ha a jogalkotó a rokkantsági nyugdíj összegét kizárólag a létminimum (egyébként meghatározatlan összege) alapján állapította volna meg, és figyelmen kívül hagyta volna a szolgálati időt, akkor nem biztosítási jogviszonyról lenne szó és a vásárolt jog elvei nem érvényesülnének.
	Az olyan ellátások, melyek esetén kizárólag szociális szempontok érvényesülnek, és rászorultsági alapon nyújthatóak,  az ellátórendszer másik nagy csoportjába tartoznak. A szociális rászorultságtól függő pénzbeli ellátások megállapítása a települési önkormányzatok hatásköre. Ebben a körben a szociális igazgatásról és a szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény rendelkezik az alapvetően jövedelempótló jellegű támogatásokról, az időskorúak járadékáról és a rendszeres szociális segélyről. Ezek jövedelemmel nem rendelkező idős és rokkant személyek számára, illetve olyan aktív korú nem foglalkoztatott személyek számára állapíthatóak meg, akik a munkanélküliek jövedelempótló támogatásra már nem jogosultak, munkanélküli járadék folyósítására nem szereztek jogosultságot,  és sem munkájuk, sem megélhetést biztosító jövedelmük, vagyonuk nincs. A törvény szabályozza azokat az ellátási formákat is, melyek speciális helyzetben - fogyatékos, vagy tartósan beteg hozzátartozó ápolásakor, vagy a lakásfenntartás megkönnyítése céljából, a lakhatással járó kiadásokra tekintettel - igényelhetőek. A rászorultsági alapon nyújtható támogatási formák önállóan, vagy kiegészítőként, a másik rendszerből származó biztosítási alapú járadékokkal együtt hivatottak a megélhetést biztosítani.
	Mivel a rokkantsági nyugdíj a társadalombiztosítás ellátási közé tartozik és összege ennek megfelelően a biztosítási és szociális szempontokhoz egyaránt igazodik, és a magyar ellátórendszer tartalmazza azokat a támogatási formákat is, melyek nem a biztosítási jogviszony, hanem kizárólag szociális szempontok alapján járnak alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot nem állapítok meg.

Budapest, 2001. december 14.

Lenkovics Barnabás