Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
Jelentése
az OBH 1004/2001. sz. ügyben

Előadó: dr. Haraszti Katalin
Az eljárás megindulása
A Mahatma Gandhi Emberi Jogi Egyesület elnöke (a továbbiakban: panaszos) azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert 2000. december 18-án egy külföldi férfi (a továbbiakban: külföldi) a Magyarországról való kiutasításának hatósági kényszerrel történő végrehajtása (a továbbiakban: kitoloncolás) során Ferihegy nemzetközi repülőtéren elhunyt.
A panaszos sérelmezte, hogy bár a külföldi nigériai állampolgár volt, az idegenrendészeti hatóság mégis a Kameruni Köztársaságba kívánta őt kitoloncolni. 

A megállapított tényállás
A BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal (a továbbiakban: BÁH) által megküldött iratok szerint a külföldi 1998. október 25-én, egy hajón hagyta el Kamerun, Douala városát, ahonnan Jugoszláviába utazott. A külföldi 1999. február 19-én éjjel, embercsempészek segítségével, általa ismeretlen helyen, vízum, az állampolgársága, illetve személyazonossága igazolására alkalmas úti okmány nélkül, illegálisan lépte át a magyar-jugoszláv államhatárt. Az egyik embercsempész a külföldit Budapestre szállította, ahonnan 1999. február 22-én, egy számára ismeretlen, fekete bőrű férfitől kapott pénzen vonattal Debrecenbe utazott, ahol jelentkezett a Menekültügyi és Migrációs Hivatal befogadó állomásán, és 1999. február 25-én menedékjog iránti kérelmet terjesztett elő. 
Úti okmány, illetve személyazonossága igazolására alkalmas más okirat hiányában a menekültügyi hatóság mind a külföldi személyi adatait, mind kameruni állampolgárságát a nyilatkozata alapján rögzítette. A külföldi menekültként való elismerését a menekültügyi hatóság 1999. április 22-én kelt határozatában megtagadta. A menekültként elismerést megtagadó határozat ellen a külföldi felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Fővárosi Bíróságon, amelynek elutasítása ellen a Legfelsőbb Bírósághoz fordult. A Legfelsőbb Bíróság 1999. december 7-én kelt végzésében az elsőfokú bíróság végzését jóváhagyta. A Legfelsőbb Bíróság végzésének indoklása szerint a menekültek helyzetéről szóló genfi egyezmény alkalmazásához az „szükséges, hogy a kérelmező bizonyítsa személyazonosságát az eljáró hatóság számára a politikai állapotok, az üldöztetéstől való megalapozott félelem megítéléséhez, továbbá igazolja, vagy valószínűsítse az üldöztetéstől való félelmének megalapozottságát”.  A külföldi azonban „sem személyazonosságát, sem politikai indíttatású üldöztetését nem tudta sem bizonyítani, sem valószínűsíteni a menekültügyi eljárás során”.   
A menedékjogi kérelem jogerős elutasítását követően a külföldire az idegenrendészeti jogszabályokat kellett alkalmazni, vagyis addigi szálláshelyét, a debreceni befogadó állomást el kellett hagynia. 
2000. február 29-én kelt határozatában a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság Igazgatásrendészeti Osztálya (a továbbiakban: idegenrendészeti hatóság) megállapította, hogy miután a külföldi a beutazás szabályait megszegte, továbbá érvényes útlevél és tartózkodási engedély nélkül él az országban, tartózkodása a közbiztonságot sérti, illetve veszélyezteti. A külföldit ezért kiutasították az országból és kötelezték, hogy a Magyar Köztársaság területét Budapest-Ferihegy határátkelőhelyen keresztül hagyja el, továbbá az ország elhagyásának időpontjától kezdődő egy évre beutazási és tartózkodási tilalmat rendeltek el vele szemben. Az idegenrendészeti hatóság a közrend megóvása érdekében elrendelte a kiutasítást kitoloncolással történő végrehajtását, amit a kiutazás feltételeinek megteremtéséig felfüggesztett. A kitoloncolás elrendelésével szemben jogorvoslatot nem lehetett előterjeszteni.
A kiutasítás elrendelésekor az idegenrendészeti hatóság a külföldi kijelölt helyen való tartózkodását rendelte el, amelynek helyszíneként a Nyírbátori Határőr Igazgatóság közösségi szállását (a továbbiakban: közösségi szállás) jelölte ki. Személyazonosságának megállapításáig a külföldi csak rendkívüli méltánylást érdemlő esetben, a fenntartó idegenrendészeti hatóság engedélyével hagyhatta el a közösségi szállást. A határozat ellen 2000. május 5-én a külföldi magyar állampolgárságú jegyese felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a Nyírbátori Városi Bíróságnál, amelyben sérelmezte, hogy az általa – közjegyző előtt – tett befogadó nyilatkozat ellenére, a külföldinek a közösségi szálláson kell élnie. A bíróság a kérelmet elutasította.
2000. július 17-én a közösségi szálláson tartózkodó külföldi - jogi képviselője útján - bemutatta a Kameruni Köztársaságban, francia nyelven kiállított, fényképes személyazonossági igazolványát.  Miután a külföldi a személyazonosságát igazolta, az idegenrendészeti hatóság a kötelező tartózkodási hely kijelöléséről szóló határozatát módosította. Az új határozat értelmében a külföldi a közösségi szállásról korlátozás nélkül eltávozhatott, azonban a kitoloncolás feltételeinek megteremtéséről szóló értesítés és a kiutazás végrehajtása közötti időben már nem hagyhatta el az intézményt.
2000. október 20-án a külföldi újabb kérelmet nyújtott be a menekültügyi hatóságnál, amelyben személyazonosságának hitelt érdemlő igazolására hivatkozva – a korábbi kérelme, illetve annak indokai változatlan fenntartása mellett – a menedékjogi eljárás ismételt lefolytatását, illetve menekültként vagy befogadottként való elismerését kérte. A BÁH Menekültügyi Igazgatóságának Debrecenben működő IV. Ügyosztálya 2000. november 8-án kelt levelében érdemi vizsgálat nélkül utasította el a kérelmet. Az elutasítás indokaként a menekültügyi hatóság arra hivatkozott, hogy a külföldi nem személyazonosságát igazoló okmányok, hanem a menekültek helyzetére vonatkozó 1951. évi július hó 28. napján elfogadott Genfi Egyezményben megjelölt okok hiányában nem ismerte el menekültként, továbbá ügyében az eljárás a Legfelsőbb Bíróság végzésével 1999. december 7-én lezárult. Miután az új kérelemben új menekülési okok nem szerepeltek, így az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény (a továbbiakban: Áe.) 73. § (2) bekezdése értelmében, ugyanabban az ügyben azonos tényállás mellett új eljárás sem indult.
A külföldi 2000. december 15-én értesült arról, hogy a BÁH a hazatéréséhez szükséges okmányokat beszerezte és kitoloncolását 2000. december 18-án fogják végrehajtani. A döntést szóban kihirdették a külföldinek, aki a határozat átvételét megtagadta.
A külföldi 2000. december 17-én, késő éjszaka hagyta el a közösségi szállást, hogy Budapesten, a Ferihegy nemzetközi repülőtér 2/B. termináljáról 06.50-kor induló Budapest-Brüsszel-Douala járattal kitoloncolják. Miután tíz személy közreműködésére volt szükség ahhoz, hogy a 30 éves, körülbelül 188 cm magas, izmos testalkatú, erősen kapálódzó külföldit a szállító gépkocsiban elhelyezzék, ezért kezeit még a közösségi szálláson megbilincselték.
A külföldi és az őt kísérő két rendőr 2000. december 18-án hajnali fél kettőkor érkezett a repülőtérre. A parkoló gépkocsiban várakozó külföldit 5 óra 10 perckor kiszállították a járműből, majd a BÁH munkatársa, és az Országos Rendőr-főkapitányság (ORFK) Készenléti Rendőrség (a továbbiakban: Készenléti Rendőrség) által a külföldi Kamerunig kísérésére és felügyeletére kijelölt két rendőr közreműködésével a 2/B. terminál épületébe, az 1-es számú útlevélkezelő pulthoz vezették. A kiabáló, a rendőrséget hol magyarul, hol angolul szidalmazó külföldit az ORFK Repülőtéri Biztonsági Szolgálat Utasbiztonsági Alosztály hivatali helyiségébe kísérték, ahol a csuklóján lévő fémbilincset levették. A külföldi ruházatának átvizsgálását követően utasbiztonsági ellenőrzésre indultak. A fémkereső kapu előtt a külföldi erőszakossá vált és miután menekülni próbált, a rendőrök az egyik asztalra kényszerítették, szíjbilinccsel előbb a kezeit, majd néhány perccel később a két lábát is megbilincselték. A kézbilincs feltételét követően a BÁH munkatársa a légi társaság magyarországi képviselőjének kíséretében felment a fedélzetre, a külföldi magatartásáról tájékoztatta a kapitányt, aki úgy döntött, hogy a gépen öt perccel a többi utas beszállását megelőzően foglalják el helyeiket. Közben a már mozgásképtelen, kiabáló és öngyilkossággal fenyegetőző külföldit a rendőrök egy csomagszállító kézikocsira tették, és a tranzitváróba tolták. A repülőgép ajtajánál a lábbilincset eltávolították, így a külföldi saját lábán jutott be az utastérbe. A repülőgépen a Készenléti Rendőrség munkatársai közrefogták a külföldit, aki a középső ülésen kapott helyet. Miután a fedélzeten sem maradt csendben, ráadásul még testi kényszer alkalmazásával sem lehetett őt ülve tartani így a pilóta a külföldi elszállítását - a gép személyzetének és a légi társaság magyarországi képviselőjének jelenlétében – megtagadta. Az utasok beszállítása csak azt követően kezdődött, hogy a külföldi, a rendőrök és a BÁH munkatársa elhagyták a gép fedélzetét.
A kitoloncolás meghiúsulását követően a kiabáló, és a rendőröknek csak vonakodva engedelmeskedő külföldit a terminál épületébe kísérték, ahol a fémkereső kaput elhagyva, az ORFK Repülőtéri Biztonsági Szolgálat szolgálati folyosójára tuszkolták. Az „utasbiztonsági pihenő” szolgálati helyiség előterében az „ellenállás leküzdése végett” a Készenléti Rendőrség munkatársai a külföldit a falhoz nyomták, aki a testi kényszer hatására fekvő testhelyzetben a kövezetre került. Miközben a rendőrök a földön fekvő, rúgkapáló külföldi lábát szigetelő szalaggal átkötözték, megbilincselt kezét és a lábait lenyomva tartották. Amikor a külföldi váratlan eszméletvesztését észrevették, a rendőrök azonnal orvost hívtak, ruházatát meglazították, gerincét – a tarkó tájékán – hideg vízzel locsolták. A körülbelül öt percen belül a helyszínre érkező repülőtéri ügyeletes orvos a légút vizsgálatát követően szívmasszázst alkalmazott, azonban 6 óra 50 perckor már csak a halál tényét tudta megállapítani és kiállította a halottvizsgálati bizonyítványt. Az okmány szerint a halál körülményei tisztázatlanok.
A Semmelweis Egyetem Általános Orvostudományi Kar Igazságügyi Orvostani Intézetében már a haláleset napján elvégezték a holttest boncolását. Az igazságügyi orvos szakértői vélemény szerint a külföldi halála természetes úton, a nyitott pitvari sövény következtén létrejött idült szívtúltengés, jobb szívfél elégtelenség miatt állott be. A halál adott időpontban való beálltát a kezdődő felső-alsó légúti hurut is elősegíthette. A holttesten igen csekély, hámhorzsolásos jellegű sérülések voltak, amelyek önmagukban nyolc napon belül gyógyultak volna, a halállal okozati összefüggésbe nem hozhatók. A boncolás „megragadásra, dulakodásra” utaló elváltozást nem észlelt.
A következő napon a külföldivel szembeni rendőri intézkedések miatt a Magyar Helsinki Bizottság elnöke feljelentést tett a Fővárosi Ügyészségi Nyomozóhivatalnál. 2001. január 19-én kelt nyomozást megtagadó határozatában a Fővárosi Ügyészségi Nyomozóhivatal megállapította, hogy a külföldi „kitoloncolásának végrehajtása, illetőleg az ennek során alkalmazott szükséges és indokolt mértékű testi kényszer és nevezett természetes módon bekövetkezett halála között okozati összefüggés nem áll fenn”, vagyis az eljárás bűncselekmény elkövetésének alapos gyanújára utaló körülményt nem tárt fel.
A nyomozást megtagadó határozat ellen a Magyar Helsinki Bizottság elnöke panasszal fordult a Fővárosi Főügyészséghez. Panaszát a Magyar Helsinki Bizottság elnöke egyrészt azzal indokolta, hogy amennyiben egy rendőri intézkedés során meghal valaki, az önmagában elegendő ok arra, hogy az ügyben nyomozást rendeljenek el, másrészt a külföldi halálának okára vonatkozó orvosi dokumentációt is hiányosnak találta.
A fővárosi főügyész 2001. március 5-én kelt határozatában a panaszt elutasította. A határozat szerint a Fővárosi Ügyészségi Nyomozóhivatal megalapozottan döntött arról, hogy a külföldivel szemben intézkedő rendőrök nem követtek el bűncselekményt, ezért a nyomozás megtagadása is indokolt volt.	A halál okát illetően a főügyész nem vitatta, hogy az eljáró orvos szakértők csak a külföldi testén lévő „külsérelmi nyomokat vizsgálták, azt nem, hogy a rendőri intézkedés okozati összefüggésbe hozható-e a sértett halálával. Nem merült fel adat arra, hogy az intézkedés jogszerűtlen lett volna, a megengedett mértéket túllépte volna, a rendőrök ugyanakkor az elhunyt betegségéről nem tudtak, így felelősségük a sértett halálával kapcsolatban fel sem vethető”. A határozat ellen további panaszt nem lehetett benyújtani.
Az eltűnt személyek felkutatásának és a rendkívüli halálesetek kivizsgálásának rendjéről szóló 23/1994. (X. 26.) BM rendelet 2. § (1) bekezdése értelmében a Magyarországon bekövetkezett rendkívüli haláleset kivizsgálásáról a rendőrség gondoskodik. A rendőrség eljárására az Áe. szabályait kell alkalmazni. A külföldi halálának körülményeit a Budapesti Rendőr-főkapitányság (a továbbiakban: BRFK) V. Kerületi Rendőrkapitányság Rendkívüli Haláleseti Osztálya vizsgálta. Az eljárás bűncselekményre utaló adatot nem tárt fel.
A 2001. január 16-án kelt első fokú államigazgatási határozat ellen – jogi képviselője útján - a külföldi magyar állampolgár jegyese (a továbbiakban: jegyes) fellebbezett. A fellebbezésben egyrészt azt kifogásolta, hogy az „őrjöngő” külföldi miért nem részesült hamarabb orvosi ellátásban, másrészt aggályosnak találta, hogy a külföldi elhalálozásában a légúti megbetegedés szerepet játszott volna és felvetette annak lehetőségét, hogy a haláleset más külső behatások, így például könnygázspray szabálytalan használatának eredménye lehet.
A fellebbezés eredményeként a BRFK Életvédelmi Osztálya az első fokú határozatot megsemmisítette, és 2001. március 2-án a BRFK V. Kerületi Rendőrkapitányság Rendkívüli Haláleseti Osztályát új eljárásra kötelezte. Az új eljárásban kirendelt igazságügyi orvosszakértő szerint megalapozatlan volt a boncoló orvosok szakvéleményében szereplő azon megállapítás, amely szerint a légúti hurut a halál beálltát elősegítette. A külföldi halálának közvetlen oka a jobb szívfél elégtelensége következtében kialakult heveny keringés-légzés leállás volt, vagyis természetes okból halt meg. Bűncselekményre utaló adatot az új eljárás sem tárt fel.
A jegyes a 2001. április 3-án kelt új első fokú határozat ellen is fellebbezett. A fellebbezés utal arra, hogy a repülőtéren – így például az ORFK Repülőtéri Biztonsági Szolgálat szolgálati folyosóján - működő biztonsági kamerák rögzítették, hogy a külföldivel mi történt, ezért a tényállás tisztázása érdekében a felvételek beszerzését indítványozta.
A 2001. május 10-én kelt másodfokú határozatában a BRFK Életvédelmi Osztálya megállapította, hogy az első fokú hatóság az új eljárásban már kellőképpen tisztázta a tényállást, ezért a megtámadott határozatot változatlan formában fenntartotta.  A határozat indokolása szerint több szerv „egymástól – és a rendőrségtől is – külön vizsgálta a halálesetet és mulasztást egyikük sem állapított meg”. Az új eljárásban beszerezték a „Fővárosi Főügyészség, a Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatal, a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság és a Készenléti Rendőrség” vizsgálati anyagait, amelyek alapján megállapítható, hogy a külföldivel szembeni rendőri intézkedés jogszerű volt. Az új eljárásban kirendelt igazságügyi orvosszakértő szakvéleménye szerint a külföldi halála természetes ok következménye, idegenkezűségre utaló gyanú nem merült fel. A másodfokú határozat utalt arra is, hogy a külföldivel szembeni rendőri intézkedést követő feljelentésre indult eljárásban a Fővárosi Ügyészségi Nyomozóhivatal a kényszerítő eszközök alkalmazását jogszerűnek minősítette, ezért megtagadta a nyomozást. A külföldivel „szemben alkalmazott kényszerítő eszközök alkalmazása tényként értékelendő és jogszerű volt”. A filmfelvételek beszerzésére vonatkozó indítványra a másodfokú hatóság azt válaszolta, hogy a „fellebbezésben említett repülőtéri kamerákkal rögzített filmfelvétel elemzése és értékelése nem feladata az államigazgatási eljárásnak”.
A jegyes a jogerős államigazgatási határozat ellen bírósághoz fordult. A keresetlevél egyrészt orvosi indokokkal próbálta azt igazolni, hogy a külföldi nem természetes okból, hanem a rendőri kényszerintézkedés következtében halt meg. Másrészt a repülőtéri kamerák által rögzített filmfelvételek beszerzésének elutasítása kapcsán arra hivatkozott, hogy az Áe. 26. § (1) bekezdése értelmében a közigazgatási szerv köteles a határozathozatalhoz szükséges tényállást tisztázni. A jegyes álláspontja szerint a BRFK Életvédelmi Osztálya az Áe. idézett rendelkezésében előírt kötelezettségét megsértette azzal, hogy a tényállás tisztázásához szükséges filmfelvétel beszerzésétől és elemzésétől elzárkózott. A kereseti kérelem a BRFK Életvédelmi Osztálya másodfokú határozatának hatályon kívül helyezését és új eljárásra utasítását kérte a bíróságtól.
A bíróság 2003. május 13-án kelt ítéletébena keresetet elutasította. Az igazságügyi orvos szakértő tárgyaláson történő személyes meghallgatását követően a bíróság megállapította, hogy a „rendőrök által alkalmazott kényszerintézkedés semmiféle kapcsolatban nem állt a bekövetkezett halállal. A megvalósult kényszerintézkedést egy egészséges ember minden esetben túlélte volna”, a „rendőrök kényszerintézkedése nem volt összefüggésben a halál bekövetkezésével”.
A keresetben említett filmfelvétel beszerzése érdekében a bíróság az ORFK Repülőtéri Biztonsági Szolgálatához fordult. A megkeresésre az ORFK Repülőtéri Biztonsági Szolgálat Bűnügyi Osztályának vezetője azt válaszolta, hogy miután „a képanyag sem szabálysértésre, sem bűncselekményre utaló adatot nem tartalmazott, arra az eljáró szerv nem tartott igényt” ezért azt a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 42. § (2) bekezdésére figyelemmel – az esemény időpontjától számított hat hónap elteltével - megsemmisítették. Ítélete indoklásában a bíróság eljárásjogi szabálysértésnek minősítette azt, hogy a BRFK Életvédelmi Osztálya nem szerezte be a külföldivel szembeni rendőri kényszerintézkedésről készült filmfelvételeket, ami azonban „nem olyan súlyos, amely a határozat hatályon kívül helyezését tenné indokolttá”. A bíróság álláspontja szerint miután a képanyagot utólag már nem lehet beszerezni, így a bíróság az államigazgatási határozat hatályon kívül helyezése esetén sem kötelezhetné a BRFK Életvédelmi Osztályát arra, hogy a történteket a filmfelvétel megtekintése alapján újból értékelje. Miután a jegyes a videofelvételekkel nem tudta alátámasztani azt, hogy a külföldi halála esetleges rendőri túlkapás miatt következett be, így azt sem tudta megdönteni, hogy a halál nem természetes ok következménye. Az ítélet ellen jogorvoslatnak helye nincs.

A vizsgálat menete
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztos abban az esetben jogosult eljárni, ha a panasszal érintett személyt valamely hatóság eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében az alkotmányos jogaival összefüggő sérelem ért, vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket - ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát - már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az említett törvény alkalmazásában - a 29. § (2) bekezdésének e) és f) pontja értelmében - nem tekinthető hatóságnak a bíróság és az ügyészség, kivéve az ügyészségi nyomozást végző ügyészségi szervet.
A panaszos levelét 2001. január 2-án iktatták az Országgyűlési Biztosok Hivatalában. Miután a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény 46. § (3) bekezdése értelmében a kiutasítás kitoloncolással történő végrehajtását elrendelő idegenrendészeti határozat ellen jogorvoslatot nem lehetett benyújtani, a külföldi származási országával kapcsolatos panasz vizsgálatának jogi akadálya nem volt. Figyelemmel azonban arra, hogy a külföldi származási országának, vagyis a kitoloncolás célállomása megállapításának, illetve végrehajtásának kérdése elválaszthatatlanok egymástól, ezért a panaszos sérelmeit közös eljárásban vizsgáltuk.
Az említett időpontban azonban még mindkét, a külföldi elhalálozásának körülményeit vizsgáló eljárás folyamatban volt.  A vizsgálatok eredményét, illetve az eljáró hatóságok jogi álláspontját összegező jogerős határozatok kézhezvételét megelőzően az országgyűlési biztos hatáskör hiányában nem tudott eljárni.
Később az Obtv. 29. § (2) bekezdésének f) pontja alapján az országgyűlési biztos  a Fővárosi Ügyészségi Nyomozóhivatal nyomozást megtagadó határozatát vizsgálhatta volna, azonban ez ellen a Magyar Helsinki Bizottság elnöke a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény 148. § (1) bekezdése alapján panasszal fordult a fővárosi főügyészhez. Miután az Obtv. idézett rendelkezése értelmében – az ügyészi nyomozóhivatallal ellentétben - az ügyészség már nem tekinthető hatóságnak, így a fővárosi főügyész határozatát az országgyűlési biztos nem vizsgálhatta.
A jegyes – jogi képviselője útján - a külföldi halálának körülményeit vizsgáló államigazgatási eljárásban rendelkezésére álló jogorvoslaton túl a bírói felülvizsgálat lehetőségét is kimerítette. Az Alkotmány 50. § (2) bekezdése értelmében a közigazgatási határozatok törvényességét a bíróság ellenőrzi. A bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény 7. § értelmében a bíróság határozata mindenkire, így az országgyűlési biztosra is kötelező. Miután nem volt információnk arról, hogy a külföldi halálának körülményeivel kapcsolatos közigazgatási határozat felülvizsgálatáról szóló ítélet a kitoloncolási eljárást, illetve annak egyes mozzanatait milyen mértékben érinti, a toloncolás végrehajtását az esetleges hatásköri összeütközések elkerülése érdekében nem vizsgáltuk.
Annak hatására, hogy 1998. szeptember és 2001. május között Ausztriából, Belgiumból, Németországból, Franciaországból, Olaszországból és Svédországból történő kitoloncolás során összesen tíz személy elhalálozott, az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése 2002. január 22-én elfogadta az „Emberi jogok valamint a biztonság és az emberi méltóság tiszteletben tartásával végrehajtott kiutasítási eljárások” című  ajánlását (a továbbiakban: a Parlamenti Közgyűlés ajánlása) . A Fővárosi Bíróság  2003. május 13-án kelt 20.K.32679/2001/16. számú ítéletének kézhezvételét követően, illetve a Parlamenti Közgyűlés ajánlásának ismeretében állítottuk össze azokat a szempontokat, amelyek alapján a toloncolást, mint speciális közigazgatási eljárást elemeztük.

A vizsgált alkotmányos jogok
A jogállamiságból eredő jogbiztonsághoz való jog: A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam. /Alkotmány 2. § (1) bekezdés/.
A nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangjához való jog: A Magyar Köztársaság jogrendszere elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait, biztosítja továbbá a nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangját. /Alkotmány 7. § (1) bekezdés/.
Az alapvető jogok védelméhez való jog: A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. /Alkotmány 8. § (1)/.
Az élethez és az emberi méltósághoz való jog: A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. /Alkotmány 54. § (1) bekezdés/.
A személyes szabadsághoz való jog: A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani. /Alkotmány 55. § (1) bekezdés/.

Az alkalmazott jogszabályok
Az emberi jogok és az alapvető szabadságjogok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1993. évi XXXI. törvény,
- Az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1952. évi IV. törvény,
- A külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény, 
- A külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény,
- A külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról szóló 2001. évi XXXIX. törvény végrehajtásáról szóló 170/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet,
- A külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény, valamint a 64/1994. (IV. 30.) Korm. rendelet végrehajtásáról szóló 9/1994. (IV. 30.) BM rendelet, 
- Az eltűnt személyek felkutatásának és a rendkívüli halálesetek kivizsgálásának rendjéről szóló 23/1994. (X. 26.) BM rendelet,

A vizsgálat megállapításai
A külföldi állampolgárságával kapcsolatos megállapítások
A Magyar Köztársaság területén tartózkodó külföldi állampolgár személyazonosságát és állampolgárságát az arra jogosult külföldi hatóság által kiállított érvényes úti okmány igazolja. Úti okmány hiányában a személyi adatokat tartalmazó más okirat is alkalmas lehet arra, hogy az adott személy kilétét igazolja. Ha valaki sem úti okmánnyal, sem a személyazonossága igazolására alkalmas más okirattal nem rendelkezik, személyi adatai és állampolgársága tekintetében – az Áe. 27. § (1) bekezdése alapján – a nyilatkozata az irányadó. Ez azt jelenti, hogy a külföldi állampolgárt magyarországi tartózkodása alatt a különféle hatósági – így például a menedékjogi, vagy az idegenrendészeti – eljárásokban az általa közölt információk alapján azonosítják.
A panaszos azon állításával szemben, amely szerint a külföldi valójában nigériai állampolgár volt, ő a menedékjogi eljárás során mindvégig kameruni állampolgárnak vallotta magát és a menekülésére okot adó körülmények megjelölésekor kizárólag a Kameruni Köztársaságban történt politikai eseményekre hivatkozott. A külföldi - menedékjogi kérelmének jogerős elutasítását követően előkerült – francia nyelven kiállított személyi igazolványa is megerősítette azt, amit a személyi adatait, illetve állampolgárságát illetően a menedékjogi eljárás alatt szóban többször is előadott.
A hatályos jogszabályok értelmében a magyar hatóságok mindössze azt tudják megállapítani, hogy valamely személy magyar állampolgár-e vagy sem. Érvényes úti okmánnyal nem rendelkező külföldi esetében a származási országaként megnevezett államnak kell nyilatkoznia arról, hogy az adott személy az állampolgára vagy sem, esetleg más jogcímen engedélyezi-e a beutazását.
A külföldi hazatérését előkészítő hatóságnak először azt kellett tisztáznia, hogy őt a Kameruni Köztársaság az állampolgárának tekinti-e, illetve hajlandó-e visszafogadni. A kitoloncolás végrehajtására csak azt követően kerülhetett sor, hogy a Kameruni Köztársaság a külföldit az állampolgárának elismerte és a hazatéréséhez szükséges úti okmányokat kiállította. Tekintettel arra, hogy állampolgárságát illetően mind a külföldi, mind a Kameruni Köztársaság egybehangzóan nyilatkoztak, további bizonyítékok hiányában az idegenrendészeti hatóságnak sem oka, sem jogalapja nem volt arra, hogy az említett körülmény fennállását kétsége vonja. Ezért nem okozott alkotmányos joggal összefüggő visszásságot, hogy az idegenrendészeti hatóság az érvényes úti okmánnyal nem rendelkező külföldit annak, az általa származási országaként megnevezett államnak a határáig kívánta kitoloncolni, amely őt az állampolgárának elismerte és a beutazásához szükséges okmányokat kiállította.
A kitoloncolással kapcsolatos megállapítások
A külföldi halálesetének időpontjában hatályos, a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény (a továbbiakban: idegenrendészeti törvény) mindössze arról rendelkezett, hogy a kitoloncolást mely feltételek fennállása esetén és kizárólag határozat formájában lehetett elrendelni, amely ellen jogorvoslatnak helye nem volt. Senkit sem lehetett azonban olyan országba kitoloncolni, ahol üldöztetésnek, kínzásnak, vagy embertelen, megalázó bánásmódnak lenne kitéve. A rendelkezésemre álló ügyiratok szerint a külföldi kitoloncolását elrendelő idegenrendészeti hatóság a vonatkozó jogszabályi feltéteknek megfelelően járt el, ebben a tekintetben alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
Az idegenrendészeti törvény lehetővé tette, hogy a kiutazás költségeinek biztosítása érdekében a kitoloncolni rendelt személy birtokában lévő menetjegyet, vagy - ha az anyagi fedezet másként nem biztosítható – a menetjegy vásárlásához szükséges pénzösszeget az eljáró hatóság lefoglalja. Miután a külföldi embercsempész közreműködésével, illegálisan lépte át az államhatárt, így a menetjegy lefoglalására vonatkozó szabályok alkalmazásának lehetősége fel sem merült. Röviddel a halálesetet követően, a helyszíni- és halottszemlét végző bizottság a külföldi pénztárcájában 5000 Ft., továbbá különféle címletű bankjegyekben -  összesen – 620 USA dollár készpénzt talált, azonban a vizsgálat a rendelkezésre álló iratokban nem talált adatokat arra, hogy az idegenrendészeti hatóság a menetjegy vásárlásához szükséges pénzösszeg lefoglalásának lehetőségével élt volna. Miután a lefoglalás alkalmazását az eljáró hatóság – az érintett személy körülményeinek figyelembevételével – szabadon mérlegelheti, annak elmaradása alkotmányos joggal összefüggő visszásságot nem okozott. 
A kitoloncolás részleteit az idegenrendészeti törvény, valamint a 64/1994. (IV. 30.) Korm. rendelet végrehajtásáról szóló 9/1994. (IV. 30.) BM rendelet (a továbbiakban: BM rendelet) 58-59. §-ai szabályozták. A kitoloncolásnak két formája volt. Az egyik, amikor a külföldi állampolgárt az ország területén, a Magyar Köztársaság államhatáráig kellett kikísérni. Erre a szomszédos országok állampolgárai esetében, vagy olyankor került sor, amikor a kitoloncolni rendelt személy egy harmadik ország állampolgára volt, azonban az érintett állam más jogcímen – így például a Magyar Köztársasággal kötött visszafogadási egyezmény alapján – volt köteles őt visszafogadni.
Előfordult azonban, hogy valakit a magyar államhatáron túlra kellett kiutaztatni. Ilyenkor, különösen, ha a külföldi állampolgárt egy távoli, esetleg valamely másik földrészen lévő országba - így például a Kameruni Köztársaságba - kellett kikísérni, a kitoloncolást célszerű volt légi úton végrehajtani (a továbbiakban: légi tolonc). A BM rendelet értelmében légi toloncra az elrendelő hatóságnak az ORFK-nál kellett javaslatot tennie, amelynek megszervezése, illetve végrehajtása szintén az ORFK hatáskörébe tartozott. A légi tolonc feltételeinek megteremtését követően az ORFK értesítette az elrendelő hatóságot, amely a kitoloncolásra váró személy repülőjárathoz történő szállításáról gondoskodott. Miután a vizsgált ügyben a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság volt a légi toloncot elrendelő hatóság, ezért a közösségi szálláson élő külföldit nem a határőrök, hanem a rendőrök szállították Ferihegy nemzetközi repülőtérre.
A vizsgálat során meghallgatott személyek elmondása szerint a BÁH 2000. január 1-jei felállításától kezdődően a légi toloncot a BÁH, illetve az ORFK Készenléti Rendőrség kísérő őri feladatokra kijelölt munkatársai hajtották végre. A kitoloncolásban érintett hatóságoknak a kiutaztatás megszervezésével, illetve előkészítésével kapcsolatos - különösen az érintett személy szállításával összefüggő, az előzőekben részletezett - feladatain túlmenően, a légi tolonc végrehajtásának módjára vonatkozóan semmiféle jogszabályi rendelkezés sem volt hatályban. Miután ezen a helyzeten a 2002. január 1-jén hatályba lépett 2001. évi XXXIX. törvény és végrehajtási rendeletei sem változtattak, az állampolgári jogok országgyűlési biztosának munkatársai helyszíni bejárást végeztek Ferihegy nemzetközi repülőtéren. A helyszíni bejárás célja a kitoloncolási eljárás mozzanatainak, a végrehajtás módjának megfigyelése, illetve az esetleges kényszerintézkedések megismerése volt, amelynek érdekében kérdéseket tettek fel az eljáró határőröknek, a BÁH munkatársának, a rendőröknek, továbbá a légitársaság alkalmazottjainak.
A helyszíni bejárás tapasztalati szerint a légi tolonc végrehajtása három szakaszra osztható. Az első a kitoloncolás megszervezése, ami az érintett személy szállításához szükséges úti okmányok és a menetjegy beszerzéséből, továbbá őt a repülőgépen elkísérő személyek kijelöléséből állt. Az eljárásnak ezt a szakaszát az időközben hatályba lépett 170/2001. (IX. 26.) Korm. rendelet úgy szabályozta, hogy a légi járművön történő kitoloncolás megszervezése és a kitoloncolt személy külföldi hatóságoknak történő átadása – már nem az ORFK, hanem - a BÁH hatáskörébe tartozik. Amennyiben indokolt, a kitoloncolás végrehajtásához a BÁH igénybe veheti a rendőrség közreműködését. A Parlamenti Közgyűlés ajánlása szerint a tagállamoknak jogszabályban kell biztosítaniuk, hogy a kíséret tagjai megfelelően képzett – különösen mediációra, illetve a stressz helyzetek kezelésére felkészített, nyelvtudással rendelkező és az adott kultúrát ismerő  - személyek legyenek. Arról, hogy a Hivatal munkatársát, illetve a közreműködő rendőröket milyen szempontok alapján kell kiválasztani, sem a külföldi halálesetének időpontjában, sem a helyszíni bejáráskor hatályos jogszabályok nem rendelkeztek.
Az eljárás második szakasza akkor kezdődik, amikor a kitoloncolandó személyt a légi tolonc időpontjáról tájékoztatják. A Parlamenti Közgyűlés ajánlása értelmében a kitoloncolásra váró személyt legkésőbb az utazás megkezdését megelőző harminchat órával tájékoztatni kell annak időpontjáról, a célállomásról, a szállítás módjáról, továbbá arról, hogy kísérettel fog utazni. Az említett körülményről sem a külföldi halálesetének időpontjában, sem a helyszíni bejáráskor hatályos jogszabályok nem rendelkeztek. A vizsgált esetben egyébként a légi tolonc időpontját három nappal az utazás előtt a külföldi tudomására hozták, ami a Parlamenti Közgyűlés ajánlásában megfogalmazott elvárásának megfelelt. Ez az eljárási szakasz akkor ért véget, amikor a kitoloncolásra váró személyt Ferihegy nemzetközi repülőtéren, a BÁH kíséretet ellátó munkatársának, illetve a rendőröknek átadták. Arra vonatkozóan, hogy a kitoloncolásra váró személyt a tartózkodási helyéről milyen körülmények között kell a repülőtérre szállítani, sem a külföldi halálesetének időpontjában, sem a helyszíni bejáráskor hatályos jogszabályok nem rendelkeztek. Ennek az eljárási mozzanatnak a végrehajtási módjáról a Parlamenti Közgyűlés ajánlása sem tett említést.
Az eljárás harmadik szakasza, a kitoloncolás alatt álló személy légi járművel történő elszállítása - más szóval a tényleges kiutaztatás -, akkor ér véget, amikor őt a célállomás szerinti állam repülőterén az illetékes hatóság képviselőinek átadják. A helyszíni bejárás során meghallgatott személyek elmondása szerint a légi toloncnak két végrehajtási módja van. Az egyik a „csoportos” légi tolonc, amikor a kiutaztatás valamely - esetleg több egymáshoz viszonylag közel eső - célállomásig közlekedő, kifejezetten az említett célra bérelt légi járművel történik. Ilyenkor kizárólag a kitoloncolás alatt álló személyek és kísérőik az utasok. A vizsgálat során rendelkezésünkre álló információk szerint a BÁH 2000. január 1-jei felállása óta Magyarországról légi toloncot ezen a módon nem hajtottak végre.
A kiutaztatás – a külföldi esetéhez hasonlóan – rendszerint valamely menetrend szerint közlekedő légi járattal történik. A helyszíni bejáráskor megfigyelt esetben három albán állampolgárt – két nőt és egy férfit – toloncoltak Tiranába. Az albán állampolgárokat a Nagykanizsai Határőr Igazgatóság Idegenrendészeti Központjából a határőrség szállította Ferihegy nemzetközi repülőtérre, ahol a 2/A. terminál, indulási oldal gépkocsi parkolójában adták át őket a BÁH munkatársának és a kiutaztatásban közreműködő rendőröknek. Tekintettel arra, hogy a kitoloncolandó személyek között két nő volt, ezért a három rendőr egyike is nő volt, akik – a Hivatal munkatársához hasonlóan – mindannyian polgári ruhát viseltek. Lőfegyver, könnygáz-spray, gumibot vagy fémbilincs sem a rendőröknél, sem a BÁH munkatársánál nem volt. Az említett eszközöket tilos felvinni a fedélzetre. Kérésre a BÁH munkatársa megmutatta, hogy az esetleges váratlan ellenállás leküzdése céljából mindössze néhány „szíjbilincs” van a kézitáskájában. A szíjbilincs egy körülbelül 55 cm hosszú, 5 mm széles és 1-1,5 mm vastag, erős műanyagból készült, egyik végén egy zárszerkezetben végződő eszköz. Használatkor a szíj egyik végét átfűzik a zárszerkezeten, ami azt rögzíti, majd az így létrejött hurok körméretét igény szerint módosítják. A végtagok rögzítésekor a két hurkot átfűzik egymáson. A helyszíni bejárás alatt az eszköz használatára nem volt szükség.
Az átadás-átvétel úgy történt, hogy az albán állampolgárok számbavételét és személyazonosítását követően a határőrök átadták a Nagykanizsai Határőr Igazgatóság orvosa által személyre szólóan kiállított igazolásokat is, amelyek tanúsították, hogy a kitoloncolás alatt álló személyek sem szervi, sem fertőző vagy ragályos betegségben nem szenvedtek és repülőgépen szállíthatók voltak. A BÁH munkatársa a kitoloncolandó személyek átvételét az albán állampolgárok névsorát tartalmazó lista aláírásával igazolta. Az orvosi igazolás szerint az egyik albán állampolgár 16-17 hetes terhes volt. Az orvosi igazolások a kitoloncolandó személyek pszichés állapotára vonatkozóan semmiféle információt sem tartalmaztak.
Az átvételt követően az albán állampolgárokat a BÁH munkatársa és a kiutaztatásban közreműködő rendőrök a terminál épületébe kísérték, ahol a hazatérésükhöz szükséges okmányok és a repülőjegyek vizsgálatát követően beszállókártyát kaptak, amit a BÁH munkatársa végig magánál tartott. Az utasbiztonsági ellenőrzést, vagyis a ruházatuk és a kézipoggyász vizsgálatát követően – a többi utashoz hasonlóan – a tranzitterületen lévő indulási csarnokban várakoztak, amíg az őket szállító repülőgép fedélzetére mehettek.
A kiutasított külföldi kitoloncolása az Áe. 81. § (1) bekezdésébe szabályozott, meghatározott cselekmény végrehajtásának egyik speciális formája. Sem a külföldi halálesetének időpontjában, sem a helyszíni bejáráskor hatályos jogszabályok nem tartalmaztak rendelkezést arra vonatkozóan, hogy a magyar hatóságok kiutaztatásban közreműködő munkatársai közül ki az, aki valamely előre nem látható, különös méltánylást érdemlő körülmény esetén - az Áe. 85. § alkalmazásával - a légi tolonc végrehajtásának felfüggesztését elrendelheti. A vizsgálat során meghallgatott személyek elmondása szerint a rendőrségi kísérő őrök parancsnoka és a BÁH munkatársa mellérendeltségi viszonyban vannak, ami az esetek döntő többségében mindkét hatóság munkatársai számára megfelelő. Az a tény, miszerint a hatósági eljárásnak ellenszegülő, agresszív magatartást tanúsító külföldi esetében a BÁH munkatársa egy külső személy, nevezetesen a belga állampolgár pilóta döntésére bízta annak eldöntését, hogy – a brüsszeli átszállást követően több órás repülőúttal járó, egy egészséges ember számára is megterhelő - kiutaztatás végrehajtható-e, azt mutatja, hogy a különböző hatóságok tagjai közötti mellérendeltségi kapcsolat a konfliktusok kezelésére nem megfelelő. Az Alkotmánybíróság már a 4/1999. (III. 31.) AB határozatában kifejtette, hogy a ”jogállamiság egyik alapvető követelménye, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, kiszámítható módon szabályozott keretek között fejtik ki a tevékenységüket”. Az említett indokok alapján a légi tolonc felfüggesztésével kapcsolatos jogszabályi rendelkezések hiánya az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból eredő jogbiztonsághoz való joggal összefüggő visszásságot eredményez.
A vizsgálat során meghallgatott személyek elmondása szerint az a mód, ahogy a kezén, lábán megkötözött, hangoskodó külföldit a rendőrök egy kézikocsin a többi utas szeme láttára a repülőgép ajtajáig eltolták, szokványosnak semmiképpen sem nevezhető. Az említett bánásmód azon túl, hogy kétséget kizáróan alkalmas volt arra, hogy a csarnokban tartózkodó utasokban megbotránkozást, esetleg riadalmat keltsen, a külföldinek az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való jogával összefüggő visszásságot okozott.  Az említett bánásmódra az sem jelenthet elfogadható magyarázatot, hogy arra a külföldi magatartása miatt került sor, hiszen senki sem vizsgálta, hogy az a rossz pszichés állapota vagy más ok következménye.
A helyszíni bejáráskor megfigyelt esetben a légitársaság munkatársai előtt már a helyfoglalás időpontjától ismert volt, hogy a járaton kitoloncolás alatt álló személyek és kísérőik is utaznak, ezért - a járat többi utasának beszállítása előtt néhány perccel - először őket szólították. A repülőgép fedélzetén az albán állampolgárok és a rendőrök az utolsó sorban oly módon foglaltak helyet, hogy az egyik oldalon a két rendőr közrefogta a kitoloncolás alatt álló férfit, a másik oldalon a két nő az ablak melletti és a középső, míg a rendőrnő a folyosó felőli ülésen foglalt helyet. A BÁH munkatársa a három férfi előtti sorban, a folyosó felőli ülésen kapott helyet. A BÁH munkatársának elmondása szerint a kitoloncolás alatt álló személyek, illetve kísérőik azért mindig a fedélzet utolsó sorában kapnak helyet, mert ez van a legközelebb a gép hátsó részében lévő mellékhelyiséghez, illetve a személyzet által használt kiszolgáló egységhez. A mellékhelyiség használata vagy esetleges testi kényszer alkalmazása esetén a kitoloncolás alatt álló személlyel csak igen rövid távolságot kell megtenni és a felügyeletét, illetve kényszerítését – viszonylag – feltűnés nélkül végre lehet hajtani.
Kérdésre az utaskísérők elmondták, hogy a repülés ideje alatt a kitoloncolás alatt álló személyek és kísérőik a turista osztály többi utasa számára is felszolgálásra kerülő ételt és italt kapják, illetve az egyéb szolgáltatások is megilletik őket. Miután az eljáró munkatársaimnak – az Országgyűlési Biztosok Hivatalának pénzügyi lehetőségeire figyelemmel – nem volt módjuk arra, hogy a légi toloncot a célállomásig kövessék, így a járat többi utasának beszállása előtt elhagyták a fedélzetet.
A BÁH munkatársának másnapi beszámolója szerint a kitoloncolást rendben végrehajtották, testi kényszer alkalmazására nem volt szükség. A kitoloncolt személyeket az albán hatóságok a leszállást követően, a repülőgép parkolóhelyén átvették.
Sem a helyszíni bejárás során, sem a külföldi kitoloncolása ügyében rendelkezésre álló dokumentumokban nem észleltünk olyan körülményt, ami arra utalna, hogy az elhunyt személy kiutaztatását a szokásostól eltérő módon kísérelték volna meg végrehajtani. A vizsgálat ebben a vonatkozásban az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésébe ütköző, a külföldi hátrányos megkülönböztetésre utaló körülményt nem észlelt.
A kiutaztatás lebonyolításának részleteire, továbbá az annak esetleges elhalasztása esetén követendő eljárásra vonatkozó jogszabályok hiányában nem lehetett kétséget kizáróan megállapítani, hogy a kiutaztatás sikertelenné válását követően mi történt volna a külföldivel. Az említett okból, illetve a vizsgálat során rendelkezésünkre álló dokumentumok alapján azt sem sikerült megállapítani, hogy a repülőgép fedélzetének elhagyását követően a rendőrök a külföldit milyen célból vitték az ORFK Repülőtéri Biztonsági Szolgálat szolgálati folyosójára, ahol a testi kényszer alkalmazása során elhunyt. Kérdésre válaszolva, a helyszíni bejáráskor meghallgatott személyektől azt a tájékoztatást kaptuk, hogy – a BÁH főigazgatója, a Határőrség országos parancsnoka, illetve az országos rendőrfőkapitány 2001. december 28-án kiadott együttes intézkedése értelmében – a légi tolonc sikertelensége esetén a kiutasított személyt oda kell visszaszállítani, ahol a Ferihegy nemzetközi repülőtérre érkezését megelőzően tartózkodott. Az említett intézkedés formailag nem ellentétes az Alkotmánnyal, azonban érthetetlen, hogy a légi tolonc későbbi végrehajtására váró személyt – a nemzetközi gyakorlattal ellentétben – átmenetileg nem a Ferihegy nemzetközi repülőtér területén működő, európai színvonalon felújított idegenrendészeti központban szállásolják el, hanem több szám kilométernyi utaztatást követően egy olyan intézménybe szállítják, ahonnan rövid időn belül ismét vissza kell őt hozni.
Az emberi jogok és az alapvető szabadságjogok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1993. évi XXXI. törvény (a továbbiakban: Egyezmény) 5. Cikk 1. bekezdés alapján mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra. Szabadságától senkit sem lehet megfosztani, kivéve – az Egyezményben - felsorolt esetekben és a törvényben meghatározott eljárás útján. Az Egyezmény 5. Cikk 1. bekezdés f) pontja értelmében törvényes letartóztatás vagy őrizetbe vétel az országba való jogtalan belépés megakadályozása céljából vagy olyan személy törvényes letartóztatása vagy őrizetbe vétele, aki ellen intézkedés van folyamatban kiutasítása vagy kiadatása céljából. Az Emberi Jogok Európai Bizottságának álláspontja szerint az Egyezmény 5. Cikk 1. bekezdés f) pontjának fogalmi körébe tartozó szabadságelvonásnak minősül, ha a kiutasítást követően az ország elhagyására kötelezett személyt egy repülőgép fedélzetén rendőri kísérettel külföldre szállítják. Miután az Egyezmény 5. Cikk 1. bekezdésén a belső jog szerinti törvényesség betartását kell érteni, a kitoloncolás végrehajtására irányadó lényeges anyagi és eljárási szabályokat jogszabályban kell rendezni.
Az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében is szabályozott személyes szabadsághoz való jog – így például kitoloncolás jogcímén történő – érvényesülése kapcsán az Alkotmánybíróság 66/1991. (XII. 21.) AB határozatában kifejtette, hogy az „egyes korlátozó rendelkezések csak akkor fogadhatók el alkotmányszerűnek, ha az általuk elérni kívánt és alkotmányosan elismert célhoz képest a korlátozás szükségszerű és arányos. Az arányosság értékeléséhez hozzátartozik az is, hogy a korlátozás folytán esetleg bekövetkező és eleve ki nem küszöbölhető sérelmek elfogadható mérvű enyhítésére garanciák legyenek. Megfelelő garanciák nélkül a szabadságelvonásra lehetőséget adó jogszabályok alkotmányszerűsége válhat kétségessé.” Az Egyezmény 5. Cikk 1. bekezdés f) pontjára, illetve az Alkotmány 55. § (1) bekezdésére figyelemmel a kitoloncolás végrehajtásának módjára vonatkozó eljárási szabályok hiánya az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállam, illetve az Alkotmány 7. § (1) bekezdésében garantált nemzetközi jogi kötelezettségek, és a belső jog összhangjához való joggal összefüggő visszásságot eredményez.
A külföldi halálesetével összefüggő megállapítások
Az Alkotmány 8. § (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait - így például jogát az élethez és az emberi méltósághoz -, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelezettsége. Az Alkotmány hivatkozott rendelkezésére figyelemmel az a tény, hogy a külföldi a testi kényszer alkalmazása során meghalt, annak ellenére az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított élethez való joggal összefüggő visszásságot eredményezett, hogy a Fővárosi Bíróság ítélete szerint bűncselekmény nem történt.
Az élethez való jog védelme az államnak nem pusztán azt a kötelezettségét jelenti, hogy az egyes emberek élethez való alanyi jogát ne sértse meg, hanem azt is, hogy annak védelméről a jogalkotás útján, illetve szervezési intézkedésekkel gondoskodjék. Az említett kötelezettség magában foglalja azt is, hogy amennyiben valaki a rendőri kényszerintézkedés során váratlanul meghal, az állam az élethez való jog sérelme okainak és körülményeinek felderítését pártatlanul, a rendelkezésre álló bizonyítékok teljes körének számbavételével biztosítani köteles. Az intézmény fennállása alatt az országgyűlési biztosok már több olyan beadványt is vizsgáltak, amelyekben a panaszosok a rendőrségi eljárások során, illetve a rendőrségi épületekben bekövetkezett rendkívüli halálesetek vizsgálatát kifogásolták. A 23/1994. (X. 26.) BM rendelet 6. § b) pontja értelmében a rendkívüli halálesetet annak a rendőrkapitányságnak kell kivizsgálnia, amelynek illetékességi területén a halál bekövetkezett, illetve ahol a holttestet megtalálták. Az idézett jogszabályi rendelkezés eredményeként a rendőrök közeli ismerőseik, gyakran közvetlen munkatársaik ügyében kénytelenek vizsgálódni, ami alkalmas arra, hogy a kívülállók, különösen a haláleset miatt amúgy is zaklatott lelkiállapotú hozzátartozók számára az eljárás korrektségét kétségessé tegye. Különösen igaz ez akkor, amikor a rendőrség a rendkívüli haláleset körülményeinek felderítését célzó államigazgatási eljárás alatt egy olyan fontos tárgyi bizonyíték vizsgálatát visszautasítja, majd azt megsemmisíti, mint amilyen a külföldi rendkívüli halálesetének körülményeit rögzítő videofelvétel volt. Az említett eljárás a 23/1994. (X. 26.) BM rendelet 11. §-ával is ellentétes volt, ami előírja, hogy a „rendkívüli haláleset kivizsgálása során az eljárási cselekményeket úgy kell végrehajtani, hogy azok adatai egy későbbi, esetleges büntetőeljárásban bizonyítékként felhasználhatók legyenek”. A külföldi rendkívüli halálesetének körülményeit vizsgáló rendőrségi eljárás azon túl, hogy a vonatkozó eljárási szabályokat megsértette az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiság részét képező korrekt eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okozott.
Az említett tárgykörben – többnyire magyar állampolgárok beadványaira - lefolytatott vizsgálataik eredményeként az országgyűlési biztosok az éves beszámolójukban az Országgyűlésnek szóló ajánlásként már több alkalommal, mindeddig sikertelenül kezdeményeztek jogszabály módosítást annak érdekében, hogy az olyan rendkívüli haláleset körülményeit, amelyben a rendőrség is érintett, egy független szerv, így például az ügyészség vizsgálja.

Kezdeményezések és ajánlások
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 25. § alapján javaslom, hogy 
- a belügyminiszter vizsgálatom megállapításai, valamint az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése 1547 számú, az „Emberi jogok valamint a biztonság és az emberi méltóság tiszteletben tartásával végrehajtott kiutasítási eljárások” című ajánlásában foglaltak alapulvételével kezdeményezze a kitoloncolási eljárásról szóló jogszabály megalkotását;
- az igazságügy-miniszter a Magyar Köztársaság Ügyészségéről szóló 1972. évi V. törvény, illetve a belügyminiszter a 23/1994. (X. 26.) BM rendelet módosítását kezdeményezze annak érdekében, hogy a rendőrségi létesítményekben, illetve a rendőrségi eljárások során bekövetkezett rendkívüli halálestek körülményeit független szerv vizsgálja.
Az 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján ajánlással fordulok a belügyminiszterhez, saját hatáskörében intézkedjen annak érdekében, hogy a légi toloncot megelőző orvosi vizsgálat a kiutasított személy pszichés állapotára is kiterjedjen. Szabályozza az olyan személy kiutaztatásának végrehajtásával kapcsolatos teendőket, aki a szállításával járó megterhelést egészségi vagy mentális állapota következtében átmenetileg nem vagy csak különleges feltételek mellett képes elviselni.   

Budapest, 2003. december 19.

Takács Albert sk.