OBH 4656/2000.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr.Gál Attila

A vizsgálat megindítása
	Panaszos, meghatalmazott jogi képviselője utján, az Országgyűlési Biztos Hivatalához, 2000. szeptember 19. napján érkezett beadványában sérelmezte, hogy édesapja, S. L., 2000. február 17-én bekövetkezett halálos eredménnyel végződő közlekedési baleste ügyében a nyomozást  megszüntető, I. és II. fokú határozatok „nem azonos tényalapon” nyugszanak.    
A beadványban sérelmezte a nyomozás megszüntetését is, indokolva ezt azzal, hogy a  „tényállás egyértelmű a tekintetben, hogy az adott körülmények között a néhai sértettet ki lehetett volna kerülni, hiszen jelentős távolságról volt észlelhető, és az ittassága is enyhe volt. Nem egy imbolygó árnyként jelent meg, akit nem lehetett kikerülni”.
	A panasz felveti a jogállamiság és az abból eredő jogbiztonság követelménye, a tisztességes eljáráshoz való jog közvetlen veszélyeztetésének gyanúját. Ezért az országgyűlési biztosról szóló 1993. évi LIX. Törvény (Obtv.) 17. § (1) bekezdése alapján a benyújtott panaszt megvizsgáltam.

Az érintett alkotmányos jogok
•	Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság és az abból eredő jogbiztonság követelménye, a tisztességes eljáráshoz való jog.

Az alkalmazott jogszabályok
•	A büntető eljárásról szóló 1973. évi I. törvény (Be.)
5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették.
(3) A büntetőeljárásban szabadon felhasználható minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el.
12. § (1) Büntetőeljárást csak az e törvényben meghatározott feltételek alapján, bűncselekmény alapos gyanúja esetén és csak az ellen lehet indítani, akit bűncselekmény alapos gyanúja terhel.
61. § (1) A bizonyítás eszközei különösen a tanúvallomás, a szakvélemény, a tárgyi bizonyítási eszköz, az okirat, a szemle, a helyszínelés, a bizonyítási kísérlet, a felismerésre bemutatás és a terhelt vallomása.
(3) A bizonyítás eszközeinek nincs előre meghatározott bizonyító ereje.
(4) A kétséget kizáróan nem bizonyított tényt a terhelt terhére értékelni nem lehet.
62. § (1) Tanúként az hallgatható ki, akinek a bizonyítandó tényről tudomása van.
68. § (1) Ha a bizonyítandó tény megállapításához vagy megítéléséhez különleges szakértelem szükséges, szakértőt kell igénybe venni.
139. § (1) A nyomozást határozattal meg kell szüntetni, ha
a nyomozás adatai alapján nem állapítható meg bűncselekmény elkövetése, az elkövető kiléte, illetőleg az, hogy a bűncselekményt a gyanúsított követte el, és az eljárás folytatásától sem várható eredmény;

•	A Büntető Törvénykönyvról szóló 1978. évi IV. törvény  (Btk.)
187. § (1) Aki a közúti közlekedés szabályainak megszegésével másnak vagy másoknak gondatlanságból súlyos testi sértést okoz, vétséget követ el, és egy évig terjedő szabadságvesztéssel, közérdekű munkával vagy pénzbüntetéssel büntetendő.
(2) A büntetés
b) egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztés, ha a bűncselekmény halált, okozott.

•	1/1975. (II.5.) KPM-BM együttes rendelet a közúti közlekedés szabályairól
21. § (1) A gyalogosnak a járdán, ahol pedig járda nincs, a leállósávon, az útpadkán vagy a kerékpárúton kell közlekednie.
(6) A gyalogos az úttestre akkor léphet, ha meggyőződött annak veszélytelenségéről. Az úttestre váratlanul nem léphet, köteles az úttesten késedelem nélkül átmenni és tartózkodni minden olyan magatartástól, amely a járművek vezetőit megzavarhatja vagy megtévesztheti.
(8) A gyalogos olyan helyen, ahol a járművekkel szemben elsőbbsége nincs, mielőtt az úttestre lép, köteles meggyőződni arról, hogy áthaladásával a járműforgalmat nem zavarja. Nem léphet az úttestre, ha a jármű olyan közel van, hogy annak zavarása nélkül az úttesten átmenni nem tud.
25. § (1) Járművel a forgalmi, az időjárási és látási viszonyoknak, továbbá az útviszonyoknak (az út vonalvezetésének, az útburkolat minőségének és állapotának) megfelelően kell közlekedni; figyelemmel kell lenni a jármű sajátosságaira, az utasokra és a rakományra.
(2) Járművel az úttesten - az előzés és a kikerülés esetét kivéve - annak menetirány szerinti jobb oldalán, az út - és forgalmi viszonyok szerint lehetséges mértékben jobbra tartva kell közlekedni. Lassú járművel, kerékpárral, állati erővel vont járművel, kézikocsival, hajtott (vezetett) állattal, valamint lassan haladó járművel szorosan az úttest jobb szélén kell haladni. Párhuzamos közlekedésnél a jobbra tartásra a külön szabályok (36. §) az irányadóak.
A jármű sebességét az (1)-(3) bekezdésben említett sebességhatárokon belül úgy kell megválasztani, hogy a vezető járművét meg tudja állítani az általa belátott távolságon belül és minden olyan akadály előtt, amelyre az adott körülmények között számítania kell.

A vizsgálat megállapításai
	A rendelkezésemre álló iratok alapján a következők állapíthatók meg:
	Panaszos édesapja, S. L.  gyalogosan közlekedett Körmend belterületén a Vasútmellék utcában, 2000. február 17. napján 20 óra 15 perckor, amikor is meg nem állapítható okból az úttestre lépve halálos közúti balestet szenvedett, az ott személygépkocsival közlekedő L. N. az úttest jobb oldali szélétől 1 méterre az úttesten elütötte.
A lefolytatott nyomozás, melynek során tanúkat hallgattak ki, műszaki szakértőt vontak be, megállapította, hogy L. N. személygépkocsijával 37-41 km/óra sebességgel tompított világítás mellett haladt a 7.6 méter széles, száraz, aszfalt felületű úttest jobb oldalán. Az úttestet közvilágítás világította meg, a személygépkocsi vezetője számára az észlelhetőség 23-30 méter volt, amely az említett sebesség mellett a biztonságos közlekedést lehetővé tette. Ilyen körülmények mellett ütötte el az úttest jobb szélétől 1 méterre, az úttestre ismeretlen okból, előre nem láthatóan lépő, enyhén ittas S. L-t, aki az elszenvedetett sérülések miatt 2000. február 22. napján meghalt. Sértettet  a személygépkocsitól eredő ütés bal oldalán, hátulról érte.
	A lefolytatott nyomozást, figyelemmel a tanúk vallomására, a bevont szakértő véleményére, a Vas megyei Főügyészség a Be. 139. § (1) bekezdés b) pontjának I. fordulata alapján, mivel nem volt megállapítható bűncselekmény elkövetése, a Közl.376/2000/2 számú, 2000. július 14-én kelt határozatával, megszüntette. E határozat ellen Panaszos, jogi képviselője útján panaszt jelentett be. Panaszában a sérelmezett határozatban megállapított tényállást nem kifogásolta, de sérelmezte, hogy L. N. „nem volt kellően gondos” és ezzel, - mulasztása miatt -, nem hárította el a balesetet.
A panaszt a Legfőbb Ügyészség Közlekedési Osztálya az NF.3727/2000.  számú, 2000. augusztus 9-én kelt, határozatával elutasította, a sérelmezett I. fokú határozatot helyben hagyta.
	Panaszos jogi képviselője által, az országgyűlési biztoshoz benyújtott beadványában kifejtettek kapcsán megállapítható:
	1. A Vas megyei Főügyészség és a Legfőbb Ügyészség Közlekedési Osztálya által alapul vett tényállás egymással nem ellentétes. A legfőbb ügyészi határozat a tényállást nem változtatta meg, csupán kiegészítette az I. fokú határozatot azzal, hogy az ott is tényként rögzített 7.6 méter szélességű úttest két szélét övező útviszonyokat is feltüntette. Kiegészítette azzal, hogy az úttest jobb széle mellett 1 méter széles kavicsos útpadka húzódik, bal széle mellett pedig 1.6 méter széles beton útpadka, míg amellett 2,4 méter széles aszfaltburkolatú gyalogjárda található. E kiegészítés csupán azt rögzítette, hogy az elhalt sértett számára biztosított volt a szabályos közlekedés lehetősége. A panasz tehát megalapozatlanul hivatkozik a két határozat ellentétes voltára.
	2. A megszüntető határozatokban megállapított tényállást a panasz lényegében nem támadta. Nem kifogásolta a belátható távolságra, a személygépkocsi sebességére vonatkozó tények megállapítását, melyeket a helyszíni szemle, a kihallgatott tanúk vallomása és a bevont szakértő véleménye alapján állapítottak meg. A megszüntető határozatok e bizonyítékok birtokában jutottak arra a meggyőződésre, hogy bűncselekmény elkövetése nem állapítható meg. Az eljáró hatóságok a Be. 5. § (3) bekezdése alapján, egyenként és összességükben  szabadon értékelték valamennyi bizonyítékot és bizonyítási eszközt és az ezen alapuló meggyőződésük szerint állapították meg a tényállást és jutottak arra a következtetésre, hogy nem volt megállapítható bűncselekmény elkövetése.
	A bizonyítékoknak törvényben előírt szabad értékelése és az ezen alapuló  tényállás felülmérlegelése az országgyűlési biztos hatáskörét meghaladja, azt nem vizsgálhatja. Vizsgálata a jogállamiság és abból eredő jogbiztonság követelménye, a tisztességes eljáráshoz való jog érvényesülésére terjedhet ki. Az ügyben eljáró hatóságok mindenben a hatályos törvények szerint jártak el, így az említett alkotmányos jog a panaszolt ügyben sérelmet nem szenvedett, és érvényesülése  sem volt veszélyeztetve, ezért alkotmányos visszásság nem állapítható meg.

Budapest, 2000. november 20.

Gönczöl Katalin