OBH 3914/2000.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A Népszabadság 2000. augusztus 8-án megjelent "Incidens a Kossuth téren" című cikke arról számolt be, hogy augusztus 4-én, 17.00 órakor a Kossuth téren tartott rendezvényről két férfit előállítottak a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányságára.
	A cikkben az egyik előállított személy nyilatkozott. Nyilatkozata szerint rendzavarás szabálysértés elkövetőjeként hallgatták meg és csak a hajnali órákban hagyhatta el a kapitányságot. Az előállítás ideje alatt védővel nem találkozhatott és hozzátartozóival sem beszélhetett még telefonon sem.  
	A cikk alapján felmerült a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz, az ártatlanság vélelméhez, a védelemhez és a személyi szabadsághoz való jog sérelmének gyanúja. Ezért - hivatalból - vizsgálatot rendeltem el. Annak során felülvizsgálatra kértem a Budapesti Rendőr-főkapitányság vezetőjét és iratot szereztem be a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányságtól.

Érintett alkotmányos jogok
A személyi szabadsághoz való jog (Alk. 55. § /1/ bek.)
A védelemhez való jog (Alk. 57. § /3/ bek.).
A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz és az ártatlanság vélelméhez való jog (Alk. 2. § /1/ bek.). 

A vizsgálat megállapításai
	A budapesti rendőrfőkapitánytól a következőkre kértem választ:
	- A budapesti Kossuth téren 2000. augusztus 4-én tartott rendezvényről történt előállítás és rendőri intézkedés sorozat törvényes és szakszerű volt-e? 
	- Az előállítás csak a szükséges ideig tartott-e, illetve annak végrehajtása a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (továbbiakban: Rtv.) és a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995. (III. 1.) BM rendelet (továbbiakban: Szolgálati Szabályzat) vonatkozó előírásainak megfelelt-e? 
	- Az előállított személyek szabálysértés eljárás alá vonása megalapozott volt-e, a meghallgatás során érvényesültek-e a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény (továbbiakban: Sztv.) vonatkozó előírásai?
	A kerületi kapitányságtól az egyik előállított személy által a rendőri intézkedés ellen benyújtott panaszt elbíráló határozatot kértem be.

	1. A Budapesti Rendőr-főkapitányság vezetője - a megkeresésemben foglaltaknak megfelelően - a vizsgálatot lefolytatta. Arról tájékoztatott, hogy 2000. augusztus 4-én 18 óra 20 perc körüli időben, a budapesti Kossuth téren, a hivatalba lépő köztársasági elnök beiktatása alkalmából tartott ünnepségen rendzavarás történt. Ez abban nyilvánult meg, hogy a hivatalából távozó köztársasági elnök arcképét ábrázoló transzparenst kezében tartó állampolgárra egy másik személy hangosan, trágár kifejezéseket használt. Ezt észlelték a közelben biztosítási feladatot ellátó civil ruhás rendőrök, akik felfedték rendőri mivoltukat és figyelmeztették a két férfit, hogy fejezzék be a rendzavarást. A felszólítottak ennek eleget tettek, ezért a rendőrök tovább haladtak. 

	A rendőrök távozását követően ismét szidalmazta egymást a két személy. Ekkor már dulakodtak is. A dulakodás közben a transzparenst nem tartó férfi letépte a képet a tábláról. Ekkor a rendőrök visszamentek hozzájuk és közölték velük, hogy a rendzavarás szabálysértés továbbfolytatása miatt - az Rtv. 33. § (2) bekezdés f) pontja alapján, ami így szól: "A rendőr a közbiztonság érdekében a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt, ... aki a szabálysértést az abbahagyásra irányuló felszólítás után is folytatja, illetőleg akivel szemben az eljárás azonnal lefolytatható, továbbá akitől tárgyi bizonyítási eszközt kell megszerezni, vagy elkobzás alá eső dolgot kell visszatartani; ..." - előállítják őket a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányságára. Ez meg is történt. Az előállítást követően a kapitányság ügyeletes tisztje konzultált a BRFK Közrendvédelmi Főosztály Szabálysértési Képviselete munkatársával és jelentette az előállítást a kapitányság vezetőjének. A kerületi kapitány a történteket közölte a főkapitányság közbiztonsági-helyettesével, aki az ünnepség biztosításának parancsnoka volt.
	A főkapitány azt is megállapította, hogy az előállított személyekkel szemben a rendőrök kényszerítő eszközt nem alkalmaztak, mert a két személy nem állt ellen a rendőri intézkedésnek.
	Tartalmazza továbbá a főkapitányi tájékoztató, hogy az előállított személyek az előállítás ideje alatt valóban nem beszélhettek telefonon hozzátartozóikkal. Ennek az volt az oka, hogy a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányságán nincsenek meg azok a technikai feltételek, melyek ezt lehetővé tennék. A rendőrségi fogdák rendjéről szóló 19/1995. (XII. 13.) BM rendelet 6. § (5) bekezdése szerint "A fogvatartott távbeszélő használatára a fogvatartást végrehajtó szerv lehetőségei szerint jogosult. A távbeszélő ellenőrzés mellett használható, az ellenőrzés tényéről a fogvatartottat tájékoztatni kell." A rendőri szerv ugyan már kezdeményezte a nyilvános távbeszélő állomás fogvatartottak részére való beszerelését, de ez nem valósult meg.
	Elismerte a főkapitány azt is, hogy egyik előállított személynek sem volt az előállítás ideje alatt védője, de ügyvédi meghatalmazást nem csatoltak be, illetve ilyen indítványt egyik sem tett.
	A budapesti rendőrfőkapitány megállapította továbbá, hogy az V. kerületi kapitányság mindkét előállított személyt az Sztv. 142. § (1) bekezdés b) pontjába ütköző és aszerint minősülő rendzavarás szabálysértés miatt vonta eljárás alá. A hivatkozott jogszabályhely ugyanis előírja, hogy " Aki közterületen vagy nyilvános helyen ... olyan kihívóan közösségellenes magatartást tanúsít, amely alkalmas arra, hogy másokban megbotránkozást vagy riadalmat keltsen, ... elzárással vagy százötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható." 
	Először azt a személyt hallgatták meg, aki a transzparensről a képet letépte. Az ő meghallgatása 21 óra 10 perctől 21 óra 50 percig tartott. Ezután a transzparenst tartó személyt hallgatta meg a rendőri szerv. Ez a meghallgatás 22 óra 10 perckor kezdődött és 22 óra 30 perckor fejeződött be. Ez utóbbi személy azonban nem tett vallomást és a jegyzőkönyvet sem írta alá. Arra hivatkozott, hogy csak a Német Nagykövetség által javasolt ügyvéd jelenlétében hajlandó nyilatkozatot tenni. A jegyzőkönyv lezárását követően ezen álláspontját megváltoztatta, úgy döntött, hogy megteszi vallomását. Így meghallgatását a rendőri szerv újra kezdte, ami 23 óra 50 perctől 00 óra 45 percig tartott.  
	Meghallgatásukat követően mindkét előállított személyt szabadon bocsátották. Elbocsátásuk időpontja 2000. augusztus 5. napja, 01 óra 30 perc volt. Az előállítás, mint rendőri intézkedés jogszerűségét a Szolgálati Szabályzat alapján az illetékes parancsnok azonnal - még 2000. augusztus 4-én - felülvizsgálta. Megállapította, hogy mindkét személy előállítása jogszerű volt. 
	A főkapitány tájékoztatójában arra is kitért, hogy az előállított személyek az Rtv. 33. § (3) bekezdésében megengedett ideig, vagyis 8 órán belül voltak személyi szabadságukban korlátozva. Az Rtv. hivatkozott rendelkezése szerint: "A Rendőrség az előállítással a személyi szabadságot csak a szükséges ideig, de legfeljebb 8 órán át korlátozhatja. Ha az előállítás célja még nem valósult meg, indokolt esetben ezt az időtartamot a rendőri szerv vezetője egy alkalommal 4 órával meghosszabbíthatja. Az előállítás időtartamát a rendőri intézkedés kezdetétől kell számítani."  Ennek az előírásnak az intézkedő rendőrök eleget tettek.
	A rendőri szerv a meghallgatásokat követően - a szabálysértési eljárás lefolytatása céljából - az iratokat 2000. augusztus 8-án megküldte a Pesti Központi Kerületi Bíróságnak. A tértivevény tanúsága szerint még az nap megérkezett az irat a bíróságra. 
	A főkapitány összességében úgy foglalt állást az ügyben, hogy az előállítás és annak végrehajtása során követett eljárás, valamint a szabálysértési eljárás alá vont személyek meghallgatása megalapozott, jogszerű és szakszerű volt. 

	2. Vizsgálatom során áttekintettem a főkapitány által rendelkezésemre bocsátott iratokat is. Megállapítottam, hogy a Kossuth téren 2000. augusztus 4-én tartott köztársasági elnöki beiktatáson a hivatalából távozó elnök arcképét ábrázoló transzparenst tartó személy - meghatalmazott ügyvédje útján - panaszt tett a vele szemben foganatosított rendőri intézkedés ellen. Azt kifogásolta, hogy előállítása után több órán át fogvatartották, nem telefonálhatott és a mellékhelyiségbe sem engedték ki. 
	A szóban forgó panasszal összefüggésben a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság közrendvédelmi alosztályvezetője és osztályvezetője - közös - összefoglaló jelentést készített 2000. augusztus 17-én. Abban leírták, hogy a panaszos előállításának kezdő időpontja 18 óra 20 perc, elbocsátásának időpontja pedig 01 óra 30 perc volt, vagyis a nyolc órát nem haladta meg a személyi szabadság korlátozása. A panasszal élő személyt az udvari előállító helyiségben helyezték el. A jelentésben idézték az előzőekben már hivatkozott Rtv. 33. § (3) bekezdését, valamint a Szolgálati Szabályzat 45. § (5) bekezdését. Ez utóbbi így szól: "Az előállító helyiségre, illetőleg az abban elhelyezett személyekre az őrzésre és az okmányok vezetésére - eltérő rendelkezés hiányában - a fogdaszolgálatra vonatkozó szabályokat kell alkalmazni. Látogató fogadása azonban nem engedélyezhető." Rögzítették a jelentésben azt is, hogy ha az előállítottat őrizetbe vették volna, úgy hozzátartozóját vagy jogi képviselőjét haladéktalanul értesítették volna. Valószínűsítették a jelentés aláírói továbbá, hogy ha az előállító helyiségben lévő jelzőcsengőt megnyomta volna az előállított, úgy az ügyeletes tiszt vagy helyettese biztosította volna a mellékhelyiség használatát.
	Az iratok között található egy rendőri feljegyzés is, amit a két előállított személy meghallgatását végző nyomozó és a bűnügyi osztályvezető írt alá. Ebben szerepel, hogy a rendőri intézkedések ellen panaszkodó állampolgár - meghallgatását megelőzően - nem terjesztett elő olyan kérelmet, hogy családjával, barátaival, illetve ügyvédjével kapcsolatot kíván felvenni.
	Megállapítottam továbbá, hogy a rendőri intézkedések ellen jogi képviselője útján jogorvoslattal élő előállított személy panaszát a kerületi kapitányság vezetője 2000. augusztus 31-én kelt 145-172/2000. RP. számú határozatával elutasította. Ezen határozatot szeptember 1-jén expediálták. Jelentésem elkészítéséig ellene - tudomásom szerint - panasz nem érkezett a rendőri szervhez.
	A szóban forgó határozat indokolása tartalmazza, hogy a panaszos által sérelmezett rendőri intézkedés sorozat megalapozott volt. Tekintettel arra, hogy a panaszossal szemben fennállt a rendzavarás szabálysértés elkövetésének alapos gyanúja, előállítása jogszerű volt. Az előállítás időtartama a törvényes határidőt - 8 órát - nem haladta meg. Jogszabály nem tette kötelezővé hozzátartozójának és jogi képviselőjének értesítését sem. A határozatot hozó parancsnok szerint ez csak akkor lett volna kötelező, ha az előállítottat őrizetbe, vagy előzetes letartóztatásba helyezték volna. 
	Nem tartotta alaposnak a kapitányságvezető a panasznak azt a részét sem, amelyben a védelemhez való jog csorbulását sérelmezte. Döntését azzal indokolta, hogy a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény nem teszi kötelezővé az eljárás alá vont személy jogi képviselő útján való védelmét, csupán lehetőséget ad arra. A panaszos azonban ilyen kérelmet meghallgatásakor nem terjesztett elő.
	A szóban forgó határozat tartalmazza azt is, hogy az eljárás alá vont személlyel szemben sem fizikai, sem pszichikai kényszert nem alkalmaztak. Ezt azzal támasztotta alá a kapitányságvezető, hogy miután az eljárás alá vont személlyel közölte az eljáró nyomozó, hogy mi az oka meghallgatásának, először nem tett vallomást. Az ügyintéző tehát nem kényszerítette a vallomástételre és az aláírásra sem. Ezeknek csak a lehetőségét biztosította és felvilágosította őt arról, hogy a késő éjszakai időpont miatt nincs esély arra, hogy a Német Nagykövetség képviselőjét elérje. Ezt a közlést tudomásul vette a panaszos, abba belenyugodott. Ezt bizonyítja, hogy később vallomást tett. Újbóli meghallgatása során az ügyintéző úgy járt el, mintha korábban nem foganatosította volna a meghallgatást, vagyis a jogszabályban előírtak szerint figyelmeztette a meghallgatottat jogaira.
	Végül szólt a határozat arról, hogy a panaszos meghallgatásai alkalmával nem említette, hogy alhasi fájdalmai lennének és szeretne a mellékhelyiségbe menni, az előállításról pedig igazolást nem adott ki a rendőri szerv, mert azt nem kérte a panaszos.

	3. Előzőek alapján nem vitatom, hogy jogszerű és megalapozott volt annak a két személynek az előállítása és szabálysértési eljárás alá vonása, akiket a biztosítási feladatokat ellátó rendőrök 2000. augusztus 4-én a Kossuth téren, 17.00 órakor tartott rendezvényről  beszállítottak a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányságra. Nem vonom kétségbe azt sem, hogy csak a szükséges ideig tartott személyi szabadságuk korlátozása. Ezt az álláspontomat részben arra alapozom, hogy az országgyűlési biztos nem szabálysértési ügyben eljáró hatóság, nincs lehetősége az ilyen ügyben hozott határozatok ténybeli alapjának vizsgálatára és a bizonyítékoknak a szabálysértési hatóságok helyett történő további mérlegelésére. A mérlegelési jogkör természetesen nem korlátlan. Alkotmányossági probléma akkor merül fel a mérlegeléssel összefüggésben, ha az alkotmányos elveket vagy jogokat sért. A vizsgált ügyben ilyen jogsérelem nem merült fel. 
	Álláspontom alátámasztására - előzőeken kívül - az Rtv. rendelkezései szolgálnak. A szóban forgó törvény szabályozza ugyanis legalapvetőbben a rendőrségre háruló feladatokat és a rendőr intézkedési, eljárási kötelezettségét. E törvény 13. § (1) bekezdése előírja, hogy "A rendőr jogkörében eljárva köteles intézkedni vagy intézkedést kezdeményezni, ha olyan tényt vagy körülményt észlel, illetőleg hoznak tudomására, amely rendőri beavatkozást igényel...." A Szolgálati Szabályzat 6. § (1) bekezdése rendelkezik arról is, hogy "Bűncselekmény vagy szabálysértés észlelése, valamint a közrendet, a polgárok személyét vagy javait fenyegető veszélyhelyzet esetén a rendőrt intézkedési kötelezettség terheli [Rtv. 13. § (1) bek.]." Az idézett rendelkezések azt bizonyítják, hogy az előállítást foganatosító rendőrök akkor követtek volna el mulasztást, ha észlelve az előállított személyek által tanúsított és figyelmeztetést követően is folytatott rendzavaró magatartást, nem avatkoztak volna be az eseményekbe és nem intézkedtek volna velük szemben. 
	Ezekre figyelemmel a rendőri intézkedés sorozat ezen részében nem állapítottam meg a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljárással összefüggő alkotmányos visszásságot.
	Azt utólag azonban nem lehetett bizonyítani, hogy a rendőri intézkedések ellen panasszal élő előállított személy az előállítás ideje alatt valóban panaszkodott-e alhasi fájdalmakra és kérte a mellékhelyiségbe való kísérését. Az országgyűlési biztosnak egyébként sincs módja, sem lehetősége ennek tisztázása érdekében további bizonyítási eljárást folytatni, illetve bizonyítékokat beszerezni. Így a szóban forgó tárgykörben azokra a bizonyítékokra hagyatkoztam, melyeket az újságcikk és az iratok nyújtottak. Ezekre tekintettel ugyancsak mellőztem a panaszt előterjesztő előállított személy alkotmányos jogaival kapcsolatos visszásság megállapítását.

	4. Nem fogadtam el a BRFK vezetőjének és a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság vezetőjének azt az álláspontját, miszerint nem volt törvénysértő, hogy az Rtv. alapján panasszal élő előállított személy az előállítás ideje alatt hozzátartozóival, illetve védőjével nem beszélhetett még telefonon sem. Az Rtv. 91. § (1) bekezdés h) pontja ugyanis meghatározza a fogvatartott fogalmát. Eszerint fogvatartott az: "akit törvény, illetőleg törvény alapján kiadott hatósági határozat alapján a szabad mozgáshoz és tartózkodási hely szabad megválasztásához való jogában korlátoznak (őrizetbe vett, előzetesen letartóztatott, közbiztonsági őrizetben lévő, elfogott és előállított, elővezetett);". Az idézett jogszabályhely alapján tehát az előállított fogvatartottnak minősül. Az Rtv. 18. § (1) bekezdése pedig úgy rendelkezik, hogy "A fogvatartott részére biztosítani kell azt a lehetőséget, hogy egy hozzátartozóját vagy más személyt értesítsen, feltéve, hogy ez nem veszélyezteti az intézkedés célját. Ha a fogvatartott nincs abban a helyzetben, hogy e jogával élhessen, az értesítési kötelezettség a Rendőrséget terheli. ..." A rendőri szervnek mindkét előállított személy részére tehát kötelező lett volna biztosítania azt, hogy egy hozzátartozóját vagy más személyt - aki akár lehetett volna védő is - értesítsen. A rendőrségnek ez a kötelezettsége attól függetlenül fennállt, hogy a fogvatartottak - jelen esetben előállítottak - nem terjesztettek elő ilyen kérelmet. 
	A rendőri szerv akkor járt volna el helyesen, ha a szóban forgó lehetőségre figyelmeztette volna az előállított személyeket, és ha ők úgy nyilatkoznak, hogy ezen jogi lehetőséget nem kívánják igénybe venni, akkor a rendőrség foganatosította volna az értesítést. Az V. kerületi rendőrkapitányság ez utóbbi kötelezettsége annak ellenére megállapítható, hogy a kapitányság épületében a fogvatartottak számára nem működik telefon. Ezen mulasztás miatt a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság előállított személyeket meghallgató nyomozója, valamint annak parancsnoka - figyelemmel az előállított személyek és a hozzátartozóik jogos érdekeire - megsértették a jogállamiság és az abból eredő jogbiztonság követelményét, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogot.

	5. Megvizsgáltam az Sztv-nek azon rendelkezéseit is, melyek a védelem jogával és az eljárás alá vont személy vallomásával kapcsolatosak. Megállapítottam, hogy a 2000. március 1-jén hatályba lépett Sztv. - azon kívül, hogy a 48. § (1) bekezdése meghatározza ki lehet védő a szabálysértési eljárásban, a 48. § (3) bekezdése pedig azt, hogy ki hatalmazhat meg védőt - nem szól arról, hogy ha az eljárás alá vont személyt meghallgatása alkalmával fogvatartanak, akkor védőt választhat - aki az Sztv. szerint nem feltétlenül jogi szakember -, de ha nem él ezen lehetőségvel, az a meghallgatásának nem akadálya. Ilyen rendelkezéseket az Sztv. 66. §-a sem tartalmaz, ami egyébként előírja, hogy meghallgatása kezdetekor mire kell figyelmeztetni az eljárás alá vont személyt. 
	A törvény szóban forgó hiányosságai joghézag megállapítására alkalmasak, melyek - tekintettel az eljárásban meghallgatott, de a szabad mozgásában és a tartózkodási hely megválasztásában korlátozott személy érdekeire is - az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében megfogalmazott jogállamiság és az abból származó jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljárással és az Alkotmány 57. § (3) bekezdésében deklarált védelem jogával összefüggésben alkotmányos visszásságot okoz.

	6. Megállapítottam az ügyben a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményének, valamint a védelemhez való jognak a csorbulását amiatt is, hogy a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányságon a fogvatartottak részére a mai napig nincs rendszeresítve telefon. Ez a konkrét esetben akadályozta az előállított személyeket egy hozzátartozó vagy a védő értesítésében, és általában is korlátozza a fogvatartottat abban, hogy védőjével időbeli korlátozás nélkül kapcsolatot tarthasson. Ez az alkotmányos visszásság annak ellenére fennáll, hogy a rendőrségi fogdák rendjéről szóló 19/1995. (XII. 13.) BM rendelet 6. § (5) bekezdése szerint a fogvatartott távbeszélő használatára a fogvatartást végrehajtó szerv lehetőségei szerint jogosult. Ugyanis amennyiben a fogvatartott - figyelemmel az ártatlanság vélelmére is - első vallomását védő jelenléte nélkül teszi meg, az számára olyan jogkövetkezményekkel járhat, ami az eljárás későbbi szakaszában már nem pótolható. Tekintettel arra, hogy a vizsgált ügyben is ez történt, megállapítottam a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint az ártatlanság vélelme közvetlen veszélyét is.

	7. Az ügyben feltárt alkotmányos visszásságokra tekintettel - az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban: Obtv.)  25. §-a alapján - ajánlom
	- a belügyminiszternek, hogy fontolja meg a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvénynek a védővel, valamint az eljárás alá vont személy vallomását megelőző kötelező figyelmeztetéssel kapcsolatos 48. § és 66. § (3) bekezdésének olyan jellegű kiegészítését, melynek alapján a szabad mozgásában és tartózkodási hely szabad megválasztásában korlátozott személynek lehetősége nyílik védő meghatalmazására, továbbá melynek alapján az eljárás alá vont személyt meghallgatása előtt figyelmeztetni kell a védő választási jogára.

	Az Obtv. 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom
	- a Budapesti Rendőr-főkapitányság vezetőjének, hogy mielőbb gondoskodjon arról, hogy a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság rendelkezzen olyan telefonnal, amely lehetővé teszi a fogvatartott számára a telefon használatot annak érdekében, hogy a védő-fogvatartott kapcsolattartása emiatt ne szenvedjen csorbát, illetve hogy a rendőri szerv biztosítani tudja a bármilyen minőségben fogvatartott részére az Rtv. 18. § (1) bekezdésében előírt - egy hozzátartozó vagy más személy - értesítését.

	Az Obtv. 21. § (1) bekezdés alapján kezdeményezem, hogy
	- a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság vezetője saját hatáskörében vizsgálja felül a 2000. augusztus 31-én kelt 145-172/2000. RP. számú rendőri intézkedések elleni panaszt elutasító határozatát és az Rtv. 18. § (1) bekezdésére figyelemmel változtassa meg annak azon részét, amely az előállított személy értesítési lehetősége biztosításának mellőzésével kapcsolatos,
	- a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányság vezetője hívja fel az alárendeltségében működő illetékes állomány figyelmét az előállított személyt jogszabályok alapján megillető jogok maradéktalan biztosítására.

	Kérem a belügyminisztert, hogy ajánlásommal kapcsolatos álláspontjáról, intézkedéseiről 60 napon belül, a budapesti rendőrfőkapitányt és az V. kerületi rendőrkapitányt pedig arra, hogy ajánlásommal, illetve kezdeményezéseimmel kapcsolatban 30 napon belül szíveskedjen tájékoztatni.

Budapest, 2000. szeptember 21.

Gönczöl Katalin