OBH 3374/2000.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. Hajas Barnabás

Az eljárás megindulása
	A magyar származású venezuelai állampolgár (továbbiakban: panaszos) azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert magyar útlevél iránti kérelmét a hatóság azzal az indokkal utasította el, hogy a panaszos nem magyar állampolgár. Panaszos ezen túl sérelmezte az eljárás elhúzódását.

A megállapított tényállás
	Panaszos Magyarország venezuelai Tiszteletbeli Konzulja útján 1997. október 31-én útlevél iránti igényt nyújtott be. A BM Adatfeldolgozó Hivatal Útlevél Osztály határozatában – tekintettel arra, hogy állampolgárságát megfelelő dokumentumokkal igazolni nem tudta – panaszos kérelmét elutasította. A Határozat indokolása szerint – az eljárás során megkeresett – BM Állampolgársági Főosztálya szakhatósági állásfoglalása értelmében panaszos magyar állampolgárságát, melyet 1940-ben, terület-visszacsatolással szerzett, a fegyverszüneti egyezmény alapján, 1945. január 20. napján elvesztette. A fellebbezési eljárásban a Belügyminisztérium az elsőfokú határozatot helyben hagyta.
	A panasz alapján felmerült a magyar állampolgársághoz való jog, a magyar állampolgárokat megillető hazatérés joga, a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmének gyanúja. Ezért az ügyben a korábban hivatalban volt országgyűlési biztos vizsgálatot rendelt el. Annak eredményes befejezése érdekében iratokat kértem be a Magyar Köztársaság Belügyminisztériumától és a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatalától.

Érintett alkotmányos jogok
A magyar állampolgársághoz való jog (Alkotmány 69. § /1/ bek.)
Hazatérés joga (Alkotmány 69. § /2/ bek.)
Jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § /1/)

A vizsgálat megállapításai
1.	A Magyar Köztársaság Belügyminisztériumának közigazgatási államtitkára és Bevándorlási és Állampolgársági Hivatalának főigazgatója által megküldött iratokból megállapítottam, hogy panaszos 1927. szeptember 10. napján Nagyváradon született, családja a Belügyminisztériumban fellelhető irattári előzmények szerint 1934-től Nagyváradon lakott és román állampolgársággal bírt. Panaszos édesanyja kérte igazolni az 1940. évi XXVI. tv. alapján, hogy a terület Magyarországhoz való csatolásával ő és gyermekei megszerezték a magyar állampolgárságot. Panaszos nyilatkozata több pontban eltért a Belügyminisztériumban fellelhető 1941. évi irattári anyagtól, így a Belügyminisztérium nem tudta hitelesnek elfogadni a panaszos által közölt születési időt, lakóhelyet, édesapja deportálására és a család magyarországi tartózkodására vonatkozó adatokat. 1944. évi deportálását követően panaszos Magyarországra nem tért vissza, hanem előbb Franciaországba, majd Venezuelába költözött.
	Tekintettel arra, hogy panaszos 1948. január 1-én és 1949. január 1-én nem élt Magyarországon, így sem a magyar állampolgárságról szóló 1948. évi LX. törvény (továbbiakban: régi Ápt.) 26. § (1) bekezdése, – miszerint "1945. január hó 20. napjától kezdődő hatállyal magyar állampolgárnak ismertetnek el azok a volt magyar állampolgárok, akik magyar állampolgárságukat, A Moszkvában, 1945. évi január hó 20. napján kötött és az 1945:V törvénycikkben iktatott fegyverszüneti egyezményben említett jogszabályok hatályon kívül helyezése következtében vesztették el, ha állandó lakóhelyük mind 1948. január 1. napján, mind a jelen törvény hatálybalépésekor Magyarországon volt.” –, sem pedig a 26. § (2) bekezdése, – melynek értelmében „Az (1) bekezdés rendelkezésének hatálya kiterjed az ott említett jogszabályok értelmében magyar állampolgárságukat elvesztett és hadifogságba esett, elhurcolt /deportált/ avagy szocialista /kommunista, szociáldemokrata/ fasisztaellenes vagy demokratikus magatartásuk következtésben Magyarország területéről eltávozni kényszerült olyan volt magyar állampolgárokra is, akik az 1948. évi január 1. napja után, de a kényszerű távollét okának megszűnésétől számított hat hónapon belül telepedtek le Magyarországnak mai területén.” – panaszos esetére nem alkalmazható. A Moszkvában, 1945. évi január hó 20. napján kötött fegyverszüneti egyezmény becikkelyezésérôl szóló 1945. évi V. törvény értelmében, ugyanis a panaszos 1940-ben, terület visszacsatolással szerzett magyar állampolgárságát a fegyverszüneti egyezmény aláírásának napján, 1945. január 20-án elvesztette, gyermekei pedig magyar állampolgárságot nem szereztek.
	Megállapítottam azt is, hogy mivel panaszos nem magyar állampolgár, sem az útlevél kérelme előterjesztése időpontjában hatályos, (a külföldre utazásról és az útlevélrôl szóló 1989. évi XXVIII. törvény 5. § (1) bekezdése), sem pedig azt követően hatályba lépett (a külföldre utazásról 1998. évi XII. törvény 3. § (1) bekezdése) törvény alapján nem jogosult magyar útlevélre. A panasz ezen részében tehát az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvényben (továbbiakban: Obtv) megjelölt, és az országgyűlési biztos, vagy általános helyettese fellépését igénylő alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság nem merült fel. A Panaszos ugyanis a törvény rendelkezése alapján nem magyar állampolgár, ami kizárja magyar útlevél iránti igényének teljesítését.

2.	Tekintettel arra, hogy panaszos nem magyar állampolgár, továbbá Magyarországon menekültként sincs elismerve, a hazatéréshez való alkotmányos joga sem sérült.

3.	Végül megállapítottam, hogy a BM Adatfeldolgozó Hivatal Útlevél Osztálya 1998. április 2-án kelt határozatával, melyet panaszos – feltehetően a diplomáciai úton történt kézbesítésnek köszönhetően – 1999 március 10-én vett kézhez, elutasította. Panaszos az elutasító határozatot 1999. március 17-én kelt, a BM Adatfeldolgozó, Nyilvántartó és Választási Hivatalához 1999. április 15-én érkezett beadványában megfellebbezte. A BM Adatfeldolgozó, Nyilvántartó és Választási Hivatal a fellebbezést 1999. április 29. napján terjesztette fel a BM Önkormányzati Főosztályához másodfokú elbírálásra. A fellebbezés elutasításáról szóló 2000. április 13-án kelt határozat 2000. április 19-én érkezett a BM Adatfeldolgozó, Nyilvántartó és Választási Hivatalhoz. Az elutasító határozatot az elsőfokú hatóság diplomáciai úton kézbesítette a panaszosnak.
	A külföldre utazásról szóló 1998. évi XII. törvény 21. § szerint „a hatósági eljárásban az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló, többször módosított 1957. évi IV. törvény (továbbiakban: Áe.) rendelkezéseit kell alkalmazni.” Az Áe. 15. § (1) bekezdése értelmében az „érdemi határozatot a kérelem elôterjesztésétôl ... számított harminc napon belül kell meghozni. Ennél rövidebb határidôt bármely jogszabály, hosszabbat pedig csak törvény, törvényerejű rendelet vagy kormányrendelet állapíthat meg.” A külföldre utazásról szóló 1998. évi XII. törvény nem állapít meg a fentinél hosszabb határidőt. Az Áe. 60. § szerint – amennyiben Jogorvoslatokról szóló VII. fejezete másként nem rendelkezik – a jogorvoslati eljárásokban az alapeljárásra vonatkozó rendelkezéseket kell megfelelôen alkalmazni. Az Áe. 65. § (2) bekezdése értelmében „A fellebbezést az ügy összes iratával a fellebbezési határidô leteltétôl számított nyolc napon belül fel kell terjeszteni a felettes szervhez.”
	A fentiek alapján vizsgálatom során megállapítottam, hogy a fellebbezési eljárás során az elsőfokú-, és a másodfokú útlevélhatóság sem volt tekintettel a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményére, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogra. Ezzel alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságot okoztak, ami abban nyilvánult meg, hogy a BM Bevándorlási és Állampolgársági Hivatala a panaszos fellebbezését több mint nyolc nap után terjesztette fel  a BM Önkormányzati Főosztályára, ez utóbbi hatóság pedig mintegy egy év eltelte után hozott érdemi határozatot.
	A vizsgálatom során feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásságok orvoslása érdekében ajánlást nem teszek, mivel a határidők elmulasztása érdemben nem befolyásolta panaszos érdekét, magyar útlevelet ugyanis nem kaphatott volna a határidők betartása esetén sem. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban: Obtv) 17. § (1) bekezdésére hivatkozva azonban felkérem a belügyminisztert, hogy a feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok jövőbeli elkerülése érdekében  nyomatékosan hívja fel mind az alapeljárásban, mind pedig a fellebbezési eljárásban eljáró munkatársai figyelmét a törvényi határidők pontos betartására és annak kiemelkedő – sokszor garanciális – jelentőségére.

Budapest, 2002. április 10.

Takács Albert