OBH 2321/2000.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A panaszos sérelmezte, hogy vele szemben kiskorú veszélyeztetés bűntette miatt indult nyomozást a Salgótarjáni Rendőrkapitányság vontatottan végzi, az eljárást elhúzza. Kifogásolta azt is, hogy az eljáró nyomozó hatóság 2000. március 31-én szülei és testvérei lakásában házkutatást tartott, továbbá hogy április 10-én gyanúsítottá nyilvánították majd bűnügyi nyilvántartásba vették.
	Tartalmazta a beadvány továbbá, hogy a nyomozó hatóság a panaszos testvéreit nem szabályszerűen idézte (nem írásban és nem 8 nappal korábban), bátyját saját munkahelyén hallgatták ki, nem figyelmeztették jogaira, elsősorban arra, hogy mentesülhet a vallomástétel alól. 
	Elfogadhatatlannak ítélte meg a panaszos azt is, hogy az ügy vizsgálója 2000. április 6-án a KMB irodába hívta a polgármesteri hivatal egyik dolgozóját, valamint az általános iskola igazgató-helyettesét és vele (a panaszossal) kapcsolatos kérdéseket tett fel nekik. 
	Családja jóhírneve megsértésének tartotta a panaszos, hogy testvéreit beidézték kihallgatásra a lakóhelyükön működő KMB irodába. Törvénysértőnek tartotta továbbá, hogy 2000. április 19-én nem engedélyezték számára az iratokba való betekintést, nem kapott iratmásolatot.
	A panaszos megalapozatlannak ítélte meg azokat az ügyészségi határozatokat, melyekben elutasították a házkutatás és a gyanúsítotti kihallgatás elleni panaszait.
	Végül a beadvány szerint a panaszos 1999. augusztusában feljelentést tett volt felesége ellen, mert bárddal a kezében bántalmazni akarta őt. Sérelmezte, hogy a feljelentés alapján a Salgótarjáni Rendőrkapitányság nem büntető, hanem szabálysértési eljárást folytatott, majd az eljárást bizonyíték hiányában, a 2000. január 12-én hozott 1109/1999. szabs. számú határozattal megszüntette. Kifogásolta a szabálysértési eljárás ügyintézője által alkalmazott, ironikus hangnemet is.
	A beadvány alapján felmerült a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz, a jogorvoslathoz és a jóhírnévhez való jog sérelmének gyanúja. Ezért vizsgálatot rendeltem el. Annak során vizsgálatra kértem a legfőbb ügyészt és az országos főkapitányt, valamint iratot kértem be a Nógrád Megyei Rendőr-főkapitányságtól.

Érintett alkotmányos jogok
•	A jogorvoslathoz való jog (Alk. 57. § /5/ bek.).
•	A jóhírnévhez való jog (Alk. 59. § /1/ bek.).
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.). 

A vizsgálat megállapításai

1.	A legfőbb ügyész tájékoztatása szerint a panaszos ellen kiskorú veszélyeztetésének bűntette miatt a Nógrád Megyei Rendőr-főkapitányság folytatott nyomozást a 18/2000. bü. számú ügyben. A nyomozást - feljelentés alapján - 2000. január 13-án rendelte el a Salgótarjáni Rendőrkapitányság, majd 2000. április 3-án - az ügy súlyára tekintettel - a megyei főkapitány bűnügyi helyettese a főkapitányság vizsgálati osztályának hatáskörébe utalta az ügyet. A nyomozó hatóság igazságügyi pszichológus szakértőt rendelt ki, aki megvizsgálta a bűncselekmény két sértettjét (két kiskorú gyermeket) és a gyanúsítottat (panaszost). A szakértő véleményének előterjesztését követően a feljelentő indítványozta új pszichológus szakértői vélemény beszerzését és szükségessé vált nőgyógyász, valamint proktológiai szakértő kirendelése is. Ezen kívül a nyomozó hatóság nagy számú tanút is kihallgatott. A hivatkozott bizonyítási cselekmények elvégzése időigényes volt. Ezért a legfőbb ügyész alaptalannak minősítette a panaszos azon állítását, hogy a nyomozó hatóság a nyomozást vontatottan végezte. 
    	A legfőbb ügyészi tájékoztató tartalmazta azt is, hogy a nyomozás során a salgótarjáni kapitányság beosztottjai 2000. március 31-én a panaszos lakásán tartottak házkutatást. Annak alapja a feljelentés volt. Az ugyanis azt tartalmazta, hogy a panaszos a bűncselekménnyel kapcsolatba hozható tárgyakat és fényképfelvételeket tart a lakásában. A házkutatást szenvedő - a panaszos - a házkutatás elrendelése ellen panasszal élt, de nem tett panaszt a házkutatás végrehajtásának módjával szemben. A házkutatás elrendelése elleni panaszt a Nógrád megyei Főügyészség a B. 344/2000./3. Fk. számú, 2000. április 7-én kelt határozatával elutasította. A határozatban az ügyészség rámutatott, hogy az eljáró nyomozó hatóság a házkutatást a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (Be.) 103. § (1) bekezdése - ami így szól: "Ház, lakás, egyéb helyiség vagy azokhoz tartozó bekerített hely, továbbá jármű átkutatásának a hatóság határozata alapján akkor van helye, ha alaposan feltehető, hogy az a bűncselekmény elkövetőjének kézrekerítésére, a bűncselekmény nyomainak felderítésére vagy tárgyi bizonyítási eszköz megtalálására vezet." - figyelembevételével, jogszerűen hajtotta végre, a házkutatás elrendelésének indokai és feltételei fennálltak.
	A legfőbb ügyész megállapította továbbá, hogy a panaszos testvéreit azért idézték a lakhelyükön működő körzeti megbízotti irodába, hogy ne okozzanak a tanúknak felesleges költséget és időveszteséget, munkából való kiesést. A bűnügyek rendőrségi nyomozásáról szóló 40/1987. számú BM Utasítás (NYUT.) 133. pontja egyébként is előírja a rendőri szerv számára, hogy "A tanúk idézése és kihallgatása nem eredményezheti az állampolgárok felesleges zaklatását, a munkából való indokolatlan kiesést. Ha az adott munkahelyen több tanú kihallgatása szükséges, a nyomozó szerv azt a munkahelyen is foganatosíthatja." 
	A tanúk rövid úton való idézését is jogszerűnek minősítette a legfőbb ügyész, mivel - bár a főszabály az, hogy az idézés és az értesítés rendszerint írásban vagy a hatóság előtti megjelenés alkalmával szóban történik - arra a Be. 112. § (3) bekezdése lehetőséget ad akkor, amikor kimondja, hogy "Szükség esetén az idézés vagy az értesítés rövid úton (pl. távbeszélő útján) is történhet." 
	A legfőbb ügyész tájékoztatója szerint a nyomozó hatóság figyelemmel volt a Be. azon szabályára, hogy a kihallgatás kezdetén "Tisztázni kell, hogy a tanú vallomástételének nincs-e akadálya (65-66. §) és figyelmeztetni kell őt a hamis tanúzás következményeire." (Be. 63. § /2/ bek.) és arra is, hogy "A tanúvallomást megtagadhatja a terhelt hozzátartozója; ..." (Be. 66. § /1/ bek. a/ pontja). Ezt bizonyították a tanúkihallgatásokról készült jegyzőkönyvek, melyeket a tanúk aláírtak. A jegyzőkönyvek azt is alátámasztották, hogy a tanúkkal közölték, hogy milyen minőségben hallgatják ki őket, továbbá hogy a védőt értesítették a kihallgatás foganatosításáról. 
	A legfőbb ügyész a nyomozati iratokat felülvizsgáltatta abból a szempontból is, hogy megalapozott volt-e a panaszos azon sérelme, hogy az ügy vizsgálója 2000. április 6-án a polgármesteri hivatal egyik dolgozóját és az általános iskola igazgató-helyettesét a KMB irodába hívta és ott kérdéseket tett fel nekik a panaszossal kapcsolatban. A legfőbb ügyész megállapította, hogy erről a nyomozási cselekményről készült egy adatszerző tevékenységről szóló rendőri jelentés, amelyet a nyomozati iratok tartalmaznak. A Be. erre lehetőséget ad a nyomozó hatóság számára. A Be. 131./B. § (1) bekezdése ugyanis kimondja, hogy "A nyomozó hatóság a nyomozás elrendelése után annak megállapítására, hogy vannak-e bizonyítási eszközök, és ezek hol találhatók, puhatolást végezhet, ennek során információt gyűjthet, felvilágosítást kérhet, iratokat megtekinthet, a bűncselekmény helyszínét megtekintheti, szaktanácsadót vehet igénybe, és a megszerzett adatokat ellenőrizheti."  Az idézett rendelkezés 2000. március 1-jén lépett hatályba, vagyis azt 2000. április 6-án törvényszerűen alkalmazta a szóban forgó nyomozás előadója.
	A legfőbb ügyész álláspontja szerint alaptalan volt a panaszos azon kifogása is, hogy a nyomozati iratokba nem tekinthetett be és iratmásolatot sem kapott. A nyomozó hatóság csupán arra oktatta ki, hogy másolatot költségtérítés mellett kaphat, mert mint gyanúsítottat nem illeti meg költségmentesség. A kioktatás alapja a büntetőeljárás során keletkezett iratokból másolat adásáról szóló 4/1991. (III. 14.) IM-BM együttes rendelet 3. § (1) bekezdése volt, ami így szól: "A nyomozás befejezéséig ... csak olyan nyomozási cselekményről készült iratról kaphatnak másolatot, amelyen jelen lehettek. A nyomozás befejezése után a nyomozás iratairól a 2. és 4. §-ban foglalt korlátozással adható másolat." - , és az 5.§ (3) bekezdése - mely szerint: "A másolatért az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 42. §-ának (3) bekezdésére figyelemmel, a törvény mellékletének IV. címében meghatározott összegű illetéket illetékbélyeggel kell megfizetni; az illetékbélyeget lehetőleg arra az iratra kell felragasztani, amelyről másolat készült."
	Végül megalapozottnak minősítette a legfőbb ügyész azt a két panaszt elutasító határozatot, amit a Nógrád megyei Főügyészség hozott a panaszos jogorvoslati kérelme alapján. Az egyik a házkutatás elrendelését kifogásoló, a másik a gyanúsítás elleni panaszt elutasító ügyészi döntés volt. Előzőről már fentebb volt szó, az utóbbi pedig a főügyészség 2000. április 13-án kelt B. 344/2000./2. számú határozata volt.
	A legfőbb ügyész összességében szakszerűnek és törvényesnek ítélte meg a panaszos ellen indult büntetőeljárás folytatását. A nyomozást pedig a rendőri szerv a Nógrád megyei Főügyészség fokozott ügyészi felügyelete mellett folytatta, és az eljárás menetét a Legfőbb Ügyészség illetékes osztálya is figyelemmel kísérte.

2.	A Nógrád Megyei Rendőr-főkapitányság bűnügyi igazgatója megküldte részemre a panaszos ellen kiskorú veszélyeztetése miatt folytatott nyomozás megszüntetéséről szóló, 2000. szeptember 29-én kelt határozatot. A határozat szerint a nyomozó hatóság a panaszossal szemben bűncselekmény hiányában szüntette meg a nyomozást. 
	A bűnügyi igazgató arról is tájékoztatott, hogy a nyomozást megszüntető határozat ellen - mint a sértettek törvényes képviselője - a panaszos volt felesége jogorvoslattal élt, amit az ügyészség elutasított. A nyomozást megszüntető határozat 2000. október 20-án vált jogerőssé.

3.	Az országos főkapitány megállapította, hogy a panaszos 1999. augusztus 5-én feljelentést tett volt felesége ellen, mert őt 1999. augusztus 3-án, a reggeli órákban lakása előtt egy húsvágó bárddal veszélyesen megfenyegette. A panaszos szemtanúkat nem nevezett meg. A feljelentés alapján a Salgótarjáni Rendőrkapitányság a 01109/1999. szabs. szám alatt szabálysértési eljárást folytatott. Annak során az ügy előadója 1999. október 21-ére szabálysértési tárgyalást tűzött ki, de azon a feljelentő (panaszos) nem tudott részt venni. Távolmaradását azonban igazolta. Az új tárgyalási napon - 1999. november 24-én - megjelent a feljelentő és a feljelentett is. A tárgyaláson az ügyintéző mindkét személyt meghallgatta. Az elkövetőként meghallgatott személy tagadta a szabálysértés elkövetését, a feljelentő fenntartotta a feljelentésében foglaltakat. Végül a tárgyalást azzal zárta az előadó, hogy a megismert bizonyítékok értékelése után - három napon belül - határozatot hoz, melyet postai úton kézbesíteni fog. A határozat azonban három napon belül nem, csak 2000. január 12-én készült el. A határozatot a feljelentett személy 2000. január 20-án, a feljelentő január 24-én vette át. A határozat szerint a szabálysértés elkövetését megnyugtatóan nem lehetett bizonyítani, ezért az eljárást bizonyítottság hiányában a szabálysértési hatóság megszüntette. A határozat ellen egyik fél sem élt jogorvoslattal, ezért - a határozat jogerőre emelkedését követően - az ügyintéző az iratokat irattározta.
	Az országos főkapitány a Salgótarjáni Rendőrkapitányság szóban forgó eljárását törvényesnek minősítette. Helyesnek ítélte meg azt is, hogy a szabálysértési eljárást bizonyítottság hiányában megszüntette a kapitányság ügyben eljáró ügyintézője, mivel a rendelkezésre álló adatok a szabálysértés elkövetését nem bizonyították kétséget kizáróan. Elismerte a főkapitány azonban, hogy az ügyintéző határozatát késedelemmel hozta meg, ami ellentétes a vonatkozó törvényi előírással. Ezt a mulasztást az országos főkapitány nem találta olyan súlyúnak, amely az érdemi döntésre joghatással lett volna. Erre tekintettel elegendőnek tartotta azt az intézkedést, hogy a másodfokú szabálysértési hatóság felhívta az első fokon eljárt szabálysértési hatóság figyelmét a hasonló mulasztások elkerülésére. 
	Végül tájékoztatott az országos rendőrfőkapitány arról, hogy a panaszos azon sérelmét, hogy a szabálysértési eljárás ügyintézője ironikus hangnemben beszélt vele, nem vizsgálta. Ennek okát abban jelölte meg, hogy a szabálysértési feljelentés alapjául szolgáló cselekmény, valamint a szabálysértési eljárás jogerős lezárása óta hosszabb idő telt el. A kifogásolt hangnem utólagos bizonyítására egyébként sem látott lehetőséget.

4.	A megkeresett szervek vezetőinek tájékoztatását elfogadtam. Megállapítottam, hogy a panaszossal szemben indult büntetőeljárás időbeli elhúzása annak ellenére, hogy a panaszosnak valóban az lett volna az érdeke, hogy a nyomozás mielőbb befejeződjön, önmagában nem okozott alkotmányos joggal összefüggő visszásságot különösen akkor, ha figyelembevesszük, hogy az eljárás során több szakértő bevonása vált szükségessé úgy, hogy nem egyidőben, hanem a pszichológus szakértői vélemény alapozta meg a nőgyógyász és a proktológus kirendelését. Sőt, a pszichológus szakértői vélemény megismerését követően maga a panaszos indítványozta új pszichológus szakértői vélemény beszerzését, mely indítványnak a nyomozó hatóság eleget tett. A szakértői vélemények beszerzése, valamint a tanúk felkutatása és kihallgatása, végül az egyéb eljárási cselekmények foganatosítása (házkutatás, panasz elbírálások, adatgyűjtés, nem utolsó sorában a nyomozás megyei rendőri szerv általi átvétele) időigényes volt. Egyébként már több jelentésben (pl. OBH 6053/1998., OBH 4548/1999., OBH 3021/2000.) megállapítottam, hogy a nyomozás elhúzódása önmagában nem okoz alkotmányos joggal összefüggő visszásságot, mivel adott körülmények között szükséges és megalapozott lehet a több hónapig tartó eljárás. Ezért a beadvány szóban forgó részében mellőztem a további vizsgálatot.
	A házkutatással kapcsolatban sem állapítottam meg alkotmányos joggal összefüggő visszásságot, a házkutatás jogosságát nem vitattam.  Ezt arra alapoztam, hogy a nyomozó hatóságok (rendőrség, ügyészség) szabadon döntenek arról, hogy az általuk folytatott büntetőeljárásokban a bizonyítékokat hogyan, milyen bizonyítási eszköz (okirat, tanú kihallgatás, házkutatás, lefoglalás, stb.) útján szerzik be és a bizonyítékok felhasználásáról is szabadon döntenek. Ebben őket csak az köti, hogy a bizonyításra váró tényállás szempontjából mi a jelentős adat, vagy tény. Tekintettel arra, hogy az országgyűlési biztos nem büntetőügyekben eljáró hatóság, nincs lehetősége arra, hogy meghatározza a nyomozó hatóságok számára vagy a nyomozó hatóságok helyett a Be-ben biztosított bizonyítási eszközök igénybevételének sorrendjét, időpontját és azt, hogy melyik bizonyítási eszközt alkalmazzák. A nyomozó hatóságok helyett a bizonyítékokat sem mérlegelheti. A nyomozó hatóságok mérlegelési jogköre természetesen nem korlátlan. Alkotmányossági probléma akkor merül fel a mérlegeléssel összefüggésben, ha annak gyakorlása alkotmányos elveket vagy jogokat sért. A vizsgált ügyben azonban ilyen jogsérelem nem merült fel. Ezért a panaszos által sérelmezett házkutatás elrendelését, foganatosítását, majd a megyei főügyészség panaszt elutasító határozatának megalapozottságát nem vitattam.
	A panaszos gyanúsítottá nyilvánításával és kihallgatásával, valamint az ezek elleni panasz főügyészségi elutasításával, továbbá a nyomozás megszüntetésével összefüggésben sem állapítottam meg alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot. Ezen álláspontom okai ugyanazok, melyeket a házkutatással kapcsolatban már kifejtettem.
	A panasz azon részében, melyben a panaszos sérelmezte bűnügyi nyilvántartásba vételét, mellőztem a vizsgálat elrendelését. A Nógrád Megyei Rendőr-főkapitányság Vizsgálati Osztályának az a tevékenysége ugyanis, amikor a panaszost bűnügyi nyilvántartásba vette - a törvény erejénél fogva - jogszerű volt, továbbá a panaszos "rabosítása" semmilyen alkotmányos jogában nem sértette és nem korlátozta őt. A panaszos tájékoztatása érdekében azonban szükségesnek tartom megjegyezni, hogy a 2000. március 1-jén hatályba lépett bűnügyi nyilvántartásról és a hatósági erkölcsi bizonyítványról szóló 1999. évi LXXXV. törvény (továbbiakban: Bnytv.) alapján daktiloszkópiai és fényképnyilvántartásban kell nyilvántartani - többek között - annak az adatait, ujj- és tenyérnyomatát, továbbá arcképét, akit szándékos bűncselekmény elkövetésének alapos gyanúja miatt büntetőeljárás alá vontak. A Büntetőtörvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény szerint a kiskorú veszélyeztetése - mely bűncselekmény elkövetésének alapos gyanúja miatt a panaszost gyanúsítottá nyilvánította a nyomozó hatóság - szándékos bűncselekmény.
	A tanúk rövid úton való idézésével, munkahelyükön, illetve lakóhelyükön való kihallgatásával, valamint a polgármesteri hivatal dolgozójától és az iskola igazgató-helyettesétől való információgyűjtéssel kapcsolatban - figyelemmel az előzőekben már hivatkozott jogszabályi előírásokra - sem állapítottam meg alkotmányos joggal összefüggő visszásságot. Megjegyzem azonban, hogy azzal a legfőbb ügyészi érveléssel, hogy a tanúk költség kímélése is indokolta a lakó- és munkahelyükön való kihallgatásukat, nem értettem egyet, mivel a NYUT. 135. pontja úgy rendelkezik, hogy "A tanú figyelmét fel kell hívni, hogy igényelheti a megjelenésével kapcsolatban felmerült költségei megtérítését. Ha azt igényli, költségeit (utazás, szállás, díjazás, ellátási költség) ... kell megállapítani és megtéríteni." Tekintettel azonban arra, hogy a tanúk munkából való kiesése önmagában is megalapozta a nyomozó hatóság szóban forgó intézkedését, mellőztem a tisztességes eljáráshoz és a jóhírnévhez való jog sérelmének megállapítását.
	A panaszos hozzátartozóinak tanúkihallgatásakor sem okozott a nyomozó hatóság alkotmányos joggal összefüggő visszásságot, mivel a kihallgatás kezdetén figyelmeztették őket mentelmi jogukra. Ezt bizonyítja, hogy a panaszos hozzátartozói a tanúvallomást megtagadták. Erre a körülményre a nyomozást megszüntető határozat indokolása is hivatkozik.
	Vizsgálatom során nem állapítottam meg, hogy a nyomozó hatóság nem engedélyezte a panaszosnak az iratokba való betekintést és iratmásolatot sem kapott. A panaszos ezen  állítását ugyanis a legfőbb ügyész cáfolta, az országgyűlési biztosnak pedig nincs módja, sem lehetősége további bizonyítékok beszerzésére. Így a panasz ezen részében azokra az adatokra hagyatkoztam, melyeket a panaszos és a legfőbb ügyészi vizsgálat nyújtott. Ezek - mivel egymásnak ellentmondanak - nem tették lehetővé alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítását.
	A panasz azon részében, amely a szabálysértési eljárással és az eljárás megszüntetésével kapcsolatos megállapítottam, hogy a panaszos 1999. augusztus 5-én veszélyes fenyegetés szabálysértés és nem bűncselekmény elkövetése miatt tett feljelentést volt felesége ellen a salgótarjáni rendőrkapitányságon. Ezt támasztja alá az általa is aláírt, feljelentésről készült jegyzőkönyv, aminek egy példányát megkapta. A panaszos tehát tudta, hogy feljelentése szabálysértési eljárás megindításának lesz alapja. Ezt az eljárás során sem kifogásolta annak ellenére, hogy lett volna rá lehetősége, hiszen 1999. november 24-én tartott szabálysértési tárgyaláson az eljáró hatóság tanúként kihallgatta őt. A Salgótarjáni Rendőrkapitányság tehát nem okozott alkotmányos visszásságot akkor, amikor a panaszos feljelentését annak tartalma szerint bírálta el és szabálysértési eljárást folytatott. A szóban forgó szabálysértési eljárás folytatásakor hatályban volt, a szabálysértésekről szóló 1968. évi I. törvény 63. § (3) bekezdése azonban előírta, hogy "Ha az ügy bonyolultsága szükségessé teszi, a határozat meghozatalát és kihirdetését legfeljebb három napra el lehet halasztani. ..." Ezt a rendelkezést az ügyintéző figyelmen kívül hagyta, hiszen a tárgyalást követően határozatát mintegy két hónap múlva, 2000. január 12-én hozta meg. Az ügyintéző ezen mulasztása sértette a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményét, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogot. Ezen kívül a jogorvoslathoz való jog sérelmének közvetlen veszélye is fennállt, hiszen azt - a határozat meghozataláig - sem a panaszos, sem a feljelentett személy nem gyakorolhatta. A megállapított alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok ellenére ajánlást nem teszek az ügyben. Elegendőnek és megfelelőnek tartom azt az intézkedést, hogy a másodfokú szabálysértési hatóság felhívta a Salgótarjáni Rendőrkapitányság illetékes állományának figyelmét a hasonló mulasztások elkerülésére.
	A panaszos tájékoztatása szempontjából szükségesnek tartom megjegyezni, hogy a szabálysértési eljárást megszüntető határozat megalapozottságát - ugyanazon indokok miatt mint a nyomozást megszüntető határozat megalapozottságát, vagyis mert az országgyűlési biztos nem szabálysértési hatóság - nem vontam kétségbe.
	A panasz azon részének vizsgálatát mellőztem, amely szerint a szabálysértési ügyintéző ironikus hangnemet használt a panaszossal szemben. A panaszos ilyen állítását ugyanis utólag - az időmúlásra is tekintettel - kétséget kizáróan bizonyítani nem lehetett volna, az országgyűlési biztosnak pedig egyébként sincs módja, sem lehetősége bizonyítékok beszerzésére.

Budapest, 2001. május 8.

Gönczöl Katalin