Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
JELENTÉSE
az OBH 1814/2000. számú ügyben
									
									Előadó: dr.Kiss László

Az eljárás megindulása:
	A panaszos beadványában sérelmezte, hogy korábbi üzleti partnere feljelentése alapján a rendőrség - előzetes letartóztatás mellett - megalapozatlan büntető eljárást indított ellene. Vállalkozásának iratait lefoglalták, de a védekezését alátámasztó iratok a rendőrségre történt beszállítás során eltűntek. 
	A panasz alapján  az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese az 1993. évi LIX. tv. 17. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendelt el.

Érintett alkotmányos jog: 
Védelemhez való jog (Alk. 57. § (3)bek.)
A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elve, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § (1) bek.). 

Alkalmazott jogszabályok:
1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
3. § (2) A bűnösség bizonyítása a büntetőügyekben eljáró hatóságokat terheli. A terhelt nem kötelezhető ártatlanságának bizonyítására.
5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették.
75. § (1) A szakértő a szakvéleményt - a hatóság rendelkezésének megfelelően - szóban előadja, vagy a hatóság által kitűzött határidőn belül írásban terjeszti elő.
94. § A nyomozás befejezéséig a nyomozó hatóság, a nyomozás befejezése után a vádirat benyújtásáig az ügyész, a vádirat benyújtását követően a bíróság, az előzetesen letartóztatott meghallgatása után haladéktalanul, a felügyelet nélkül maradó
b) vagyonának és lakásának biztonságba helyezéséről gondoskodik.
103. § (1) Ház, lakás, egyéb helyiség vagy azokhoz tartozó bekerített hely, továbbá jármű átkutatásának a hatóság határozata alapján akkor van helye, ha alaposan feltehető, hogy az a bűncselekmény elkövetőjének kézrekerítésére, a bűncselekmény nyomainak felderítésére vagy tárgyi bizonyítási eszköz megtalálására vezet.
(2) A házkutatást rendszerint az érdekelt jelenlétében kell elvégezni; megkezdése előtt közölni kell vele a házkutatást elrendelő határozatot és fel kell őt szólítani, hogy a keresett tárgyat önként adja elő. Ha az érdekelt távol van és megbízottja sincs, érdekeinek védelmére a hatóság képviselőt rendel ki.
105. § (1) A lefoglalást, a házkutatást és a motozást az érintett kíméletével, lehetőleg nappal kell végezni. Biztosítani kell, hogy az intézkedés folytán ne kerüljenek nyilvánosságra a magánéletnek az üggyel össze nem függő körülményei, s kerülni kell a szükségtelen károkozást.
(2) A jegyzőkönyvben fel kell tüntetni, hogy a tárgyi bizonyítási eszközt hol és milyen körülmények között találták meg.
148. § (1) Akinek a hatóság határozata, intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása a jogait vagy érdekeit sérti, emiatt panasszal élhet.
(2) Nincs helye panasznak a feljelentés kiegészítése során végzett eljárási cselekmények, a nyomozás elrendelése, a vádemelés, továbbá a bizonyítás körébe tartozó nyomozási cselekmények elrendelése és sorrendje miatt.
(4) A panaszt a határozat közlésétől, illetőleg az intézkedésnek vagy az intézkedés elmulasztásának a panaszra jogosult tudomására jutásától számított nyolc napon belül lehet a hatóságnál megtenni.
(5) Ha a hatóság a panasznak nem ad helyt, az iratokat huszonnégy órán belül a panasz elbírálására jogosult ügyésznek, illetőleg a felettes ügyésznek köteles nyilatkozatával együtt megküldeni. Az ügyész, illetőleg a felettes ügyész a panaszt nyolc napon belül elbírálja.
(7) A panasz elbírálásáról a panasztevőt - határozat hatályon kívül helyezése, illetőleg megváltoztatása esetén pedig azokat is, akikkel a határozatot közölték - értesíteni kell.

 117/1984. (IK 12.) IM-BM-PM-LÜ együttes utasítás a büntetőeljárás során lefoglalt dolgok kezeléséről és nyilvántartásáról
  1. § (1) Ha a nyomozó hatóság (Be. 16. §) a Be. 101. §-a alapján lefoglalást foganatosít, a lefoglalt dolgokat (a továbbiakban: bűnjel) három, vagy a szükséges példányban készített jegyzőkönyvben, illetőleg határozatban, vétségi eljárás során a Be. 150. § (1) bekezdésének b) pontja szerinti jelentésben (a továbbiakban együtt: okirat) mennyiségük, értékük, minőségi állapotuk, (esetleges hiányosságuk és különös ismertetőjelük) feltüntetésével kell felsorolni. Az okiratnak tartalmaznia kell a bűnjel tárolására vagy csomagolására szolgáló eszköz (pl. zsák, hordó, tartály, láda, bőrönd, műanyag, stb.) megnevezését és mennyiségét akkor is, ha ez bűnjelnek nem tekinthető.
  (2) A bűnjel értékét és minőségét az okiratban történő helyes feltüntetés érdekében a lefoglalás alkalmával - szükség esetén, különösen nagyobb értékű (pl. gépjármű, ékszer, muzeális emlék) bűnjel esetén szakértő (szaktanácsadó, a továbbiakban együtt: szakértő) által végzett alapos vizsgálat útján - meg kell állapítani. A szakértő véleményét annyi példányban kell elkészíteni, hogy az ügy iratain kívül a bűnjel kezelőinek (őrzőinek) is rendelkezésére álljon.
  (3) Ha a bűnjel értékének és minőségének a (2) bekezdés szerinti megállapítására a lefoglalás alkalmával nincs lehetőség, az értéket és minőséget a lefoglalást követően haladéktalanul tisztázni kell.
  (5) A lefoglalásról készült okiratot a nyomozó hatóság tagja, az érdekelt vagy képviselője, valamint a lefoglalásnál jelenlevő két hatósági tanú (Be. 135. §) és az esetleg közreműködő szakértő írja alá. A lefoglalásról készített okiratban a hatósági tanúk lakcímét és személyi igazolványának számát is fel kell tüntetni. Ha a (2) bekezdésben foglaltak szerint szakértő működött közre, az okiratban rögzíteni kell az érdekelt nyilatkozatát, hogy a szakértő véleményével egyetért-e. Az okiratnak az eltérő nyilatkozatot is tartalmaznia kell. 
  (6) A nyomozó hatóság a lefoglalásról készített okirat két példányát a nyomozás irataihoz csatolja, egy példányát pedig az érdekelt részére adja át. Ha a nyomozó hatóság a bűnjelet letétbe helyezi vagy más őrizetére bízza, az okiratnak az érdekelt részére átadásra kerülő példányán a bűnjel átvételét el kell ismerni.
	
Megállapított tényállás:
	A panaszbeadvány és az ahhoz mellékelt, illetve a Budapesti Rendőrfőkapitányságtól beszerzett iratok alapján a következőket állapítottam meg:
	A panaszos 1993-ban kapcsolatba került dr.K.É. ügyvédnővel és annak barátnőjével, N.M.-el, akivel megállapodtak abban, hogy a Bp. II. G. u. 6. sz. alatti 8 lakásos társasház tulajdonjogát befektetési célból megszerzik. A lakások megvásárlásához szükséges pénzt a panaszos bocsátotta rendelkezésre. A lakások megvásárlását követően kiderült, hogy azokat N.M. megterhelte. Két évig tartó sikertelen üzleti, elszámolási vita után a panaszos 1996. november 19-én csalás gyanúja miatt feljelentést tett N.M. ellen. A nyomozást a BRFK Vizsgálati Főosztálya 136-III-2231/1996. bü. sz. határozatával a Be. 139. § (1) b) pont I. fordulata alapján 1998. december 7-én megszüntette. A határozat ellen benyújtott panaszt a Budapesti II-III. ker. Ügyészség elutasította. A panaszos 1998. március 31-én feljelentést tett dr. K.É. ellen is, ügyvédi visszaélés gyanúja miatt. A Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatal Nyom. 505/1998. sz. határozatával a nyomozást bűncselekmény hiányában megtagadta. A panaszos 1999. február 25-én N.M.-el megállapodást kötött, egymással szemben fennálló követeléseikről lemondtak, a kölcsönösen indított polgári pereket megszüntették. 
	N.M. korábban (1996. augusztus 1-én) ugyancsak feljelentést tett a panaszos ellen, különösen nagy értékre elkövetett sikkasztás bűntettének gyanúja miatt. A feljelentés szerint a panaszos, mint a Konzulens Alapítvány kuratóriumának elnöke, nagy összegű állami támogatásokat vett fel, a pénz jelentős részét saját céljaira, vállalkozásainak finanszírozására fordította, illetve egy részét uzsorakamatra kikölcsönözte. A lefoglalt iratok arra utaltak, hogy tízmilliós nagyságrendű összegeket különböző bankokban helyezett el, és egyik cége nevében 15-20 ingatlant vásárolt. A Budapesti Rendőrfőkapitányság Gazdaságvédelmi Osztálya 1996. december 18-án házkutatást tartott a panaszos lakásán és irodájában, majd a panaszost előállították, őrizetbevették és két nappal később letartóztatták. 
	N.M. időközben más szerveknél (APEH, Munkaügyi Minisztérium, Művelődésügyi és Közoktatási Minisztérium) is feljelentést tett a panaszos ellen. Az ügyben a Művelődésügyi és Közoktatási Minisztérium közigazgatási államtitkára szintén feljelentést tett 1997. március 12-én. A feljelentéseket a rendőrség az alapügyhöz egyesítette.  
	A panaszos és védője 1997. február 21-én kérték az előzetes letartóztatás megszüntetését. A védő a kérelemhez csatolta azokat a bizonylatokat amelyek alkalmasak voltak a gyanúsításban szereplő kb. 50 millió, illetve a letartóztatás meghosszabbítása iránti indítványban szereplő - gyanúsítás tárgyává nem tett - további kb. 48 millió forint eltulajdonításának cáfolatára. A panaszos előzetes letartóztatását a Fővárosi Bíróság, mint másodfokú bíróság 20.Bfk.964/1997/2. számú végzésével 1997. április 2-án megszüntette. A bírósági végzés indoklásában megállapította, hogy az előzetes letartóztatás elrendelése óta lefolytatott nyomozás adatai, különösen az 1997. február 21-én, a védő által becsatolt újabb iratok és bizonylatok adatai a sikkasztás bűntettének alapos gyanúját nem támasztják alá, azok legfeljebb a Btk. 289. §-ba ütköző számviteli fegyelem megsértése vétség alapos gyanújának megállapítására alkalmasak. Mivel a bűncselekmény jogi minősítése enyhébb lett, a bűncselekmény súlya az előzetes letartóztatás fenntartását nem indokolta. 
	A nyomozó hatóság 1998. február 12-én igazságügyi könyvszakértőt rendelt ki, aki szakvéleményét 1999. augusztus 31-re készítette el. A BRFK Vizsgálati Főosztálya 1999. október 12-én adta át az ügy iratait vádemelési javaslattal a Fővárosi Főügyészségnek.
	A Fővárosi Főügyészség 1999. október 27-én G.8592/1996/27-I. számú határozatával, a tényállás felderítetlensége és a fokozott ügyészi felügyelet alá vont ügyben az ügyészi utasítások be nem tartása miatt pótnyomozást rendelt el. A nyomozó hatóság 2000. július 5-én ismételten befejezte a nyomozást és a Btk. 317. § (1) bekezdésébe ütköző és a (6) bekezdés a) pontja szerint minősülő sikkasztás és más bűncselekmény miatt vádemelési javaslattal megküldte az iratokat a Fővárosi Főügyészségnek.
	
A vizsgálat megállapításai:
	A panaszos 2000. április 11-én közölte, hogy az állampolgári jogok országgyűlési biztosához tett panaszában leírt egyes büntetőeljárások tekintetében nem kívánja, hogy vizsgálatot folytassunk. Az érintett ügyeket az APEH, a Fővárosi Munkaügyi Központ és a Művelődési és Közoktatási Minisztérium kezdeményezte. A panaszos ezekben az ügyekben polgári pereket indított, amelyeket megnyert, a büntetőeljárásokat megszüntették. 
	Kérésére tekintettel a vizsgálat csak arra terjedt ki, hogy a sikkasztás gyanúja miatt folytatott 136-IV-222/1997.bü. számú ügyben végzett egyes eljárási cselekmények - különösen a lakásán és irodájában végrehajtott házkutatás és lefoglalás - során történtek-e mulasztások a nyomozó hatóság részéről, és ezek érintették-e a panaszos alkotmányos jogait.
	A megvizsgált iratok alapján a következőket állapítottam meg:
A panaszos lakásán 1996. december 18-án, reggel 06.30 órakor jelentek meg a nyomozók. Közölték vele, hogy intézkedésük célja a Konzulens Alapítvány és az Euró-Hullám Kft. ügyében keletkezett iratok felkutatása és lefoglalása. A bemutatott határozat szerint a házkutatás a nyomozó hatóság által előzetesen megállapított helyszínekre, a panaszos pomázi lakására, két budapesti irodájára (D. u., A. tér), gépkocsijára és a könyvelő irodájára terjedt ki. A panaszos közölte a nyomozókkal, hogy iratai részben az A. téri irodában, részben a gépkocsijában vannak. A lakásban kisebb mennyiségű iratot foglaltak le, a gépkocsit - a nyomozók későbbi jelentése szerint - "vizuálisan" ellenőrizték, majd a panaszost gépkocsijával előállították a BRFK Vizsgálati Osztályára, ahol kihallgatása után őrizetbe vették. A délután folyamán távollétében házkutatást tartottak az A. tér 16. I. em. 12. sz. alatti irodában is. Az itt talált iratokat hatósági tanúk előtt lezárt zsákokban szállították a rendőrségre.
	1996. december 21-én a panaszos megtudta, hogy csak az egyik irodájában tartottak házkutatást, ezért a vétlenségét igazoló bizonylatok beszerzése érdekében kérte, hogy az A. tér 16. fsz. 1. sz. alatti irodájában lévő iratokat is foglalják le. Az újabb házkutatásra csak december 28-án került sor. A panaszost távollétében egyik munkatársa képviselte, aki többször kérte a nyomozókat, hogy tételesen vegyék jegyzékbe a lefoglalt bizonylatokat, azonban a házkutatás módja ellen kifogással nem élt. Az iratok becsomagolása és elszállítása ebben az esetben is részletes bűnjeljegyzék nélkül történt. A lepecsételt zsákokat 1997. január hónapban nyitották fel a rendőrségen és ekkor készültek a tételes bűnjeljegyzékek.  	
	A panaszos ügyvédje 1997. február 21-én védence szabadlábra helyezését kérte. Beadványához csatolta azokat a bevételi és kiadási bizonylatokat, amelyek alapján - amennyiben azok a házkutatások során előkerülnek és a nyomozó hatóság a bizonyítékok mérlegelésénél figyelembe veszi - a panaszos előzetes letartóztatása nagy valószínűséggel elkerülhető lett volna. Ezt igazolja, hogy a bíróság a bizonylatokra tekintettel nem tartotta megalapozottnak a sikkasztás bűntettének alapos gyanúját és a terhelt előzetes letartóztatását megszüntette.
	A panaszos a fenti szabadlábra helyezési kérelemhez mellékelt beadványában sérelmezte, hogy fogvatartása alatt, a rendőrség épülete előtt, őrizetlenül parkoló gépkocsijának csomagtartójából eltűnt kb. 30 ezer forint értékű, ún. pilótatáskája, valamint az abban lévő iratok. Nem emlékezett pontosan, hogy gépkocsiját az előállításkor lezárta-e, és kulcsait az őt kísérő nyomozónak adta át, vagy a fogdába helyezésekor - egyéb személyes tárgyaival együtt - vették el tőle. A gépkocsit 1997. január hónapban egyik üzlettársa, pótkulcsokkal vitte el a Tolnai Lajos utcából. A táska és az iratok eltűnéséről 1997. február 17-én szerzett tudomást
	Panaszát a BRFK Gazdaságvédelmi Osztályának vezetője kivizsgáltatta. A házkutatásokat és az előállítást végző nyomozók 1997. március 12-én és 13-án készült jelentései szerint a panaszban leírt táska nem volt a gépkocsiban, azt a panaszos lakásának nappalijában, a feljárati lépcső alatt, a fal mellett látták. A házkutatás során a táskát is ellenőrizték, de abban nem voltak iratok, ezért nem is vitték be a rendőrségre. Az egyik nyomozó jelentése szerint a Tolnai Lajos utcába történt megérkezés után a gépkocsit a panaszos lezárta, körbejárta, az ajtókat ellenőrizte és a kulcsait eltette. A vizsgálat eredményéről 1997. március 25-én a BRFK Gazdaságvédelmi Osztályának vezetője írásban tájékoztatta a Fővárosi Főügyészség Gazdasági Bűncselekmények Osztályának vezetőjét.
	A panaszban és a rendőrségi vizsgálat megállapításaiban szereplő ellentmondások feloldására az országgyűlési biztosnak nincs lehetősége. Figyelemmel azonban arra, hogy a panasztételre 1997. február 21-én került sor, és a kivizsgálása csak két héttel később, az ügyészséghez való felterjesztése pedig egy hónappal később történt meg, a késedelemmel a nyomozó hatóság megsértette a Be. 148. § (5) bekezdését. Ugyancsak sértette az eljárásjogi szabályokat, hogy a panasz kivizsgálásának eredményéről a panasztevőt nem értesítették. 
	A hatóság, azzal, hogy nem gondoskodott az őrizetbevett, később letartóztatott panaszos felügyelet nélkül maradt gépkocsijának biztonságba helyezéséről, megsértette a Be. 94. §-ában meghatározott kötelezettséget.
	A házkutatás végrehajtásával kapcsolatos eljárásjogi rendelkezések körében a Be. 103. § (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a házkutatást rendszerint az érdekelt jelenlétében kell elvégezni; megkezdése előtt közölni kell vele a házkutatást elrendelő határozatot és fel kell őt szólítani, hogy a keresett tárgyat önként adja elő. Ennek a garanciális rendelkezésnek a betartása különösen azokban a bonyolult megítélésű, gazdasági ügyekben nagy jelentőségű, ahol a bűncselekmény bizonyításához, illetve az eljárás alá vont személy felelősségének, vagy vétlenségének alátámasztásához nagy mennyiségű iratból, bizonylatból kell meghatározott dokumentumokat kiválasztani. 		
	A vizsgált ügyben követett gyakorlat - amely szerint az egyes házkutatási helyszíneken feltalált cégiratokat tételes jegyzékbevétel nélkül, bezsákolva elszállították, és csak hetekkel a gyanúsított letartóztatását követően vizsgálták át - sértette a panaszosnak az Alkotmány 57. § (3) bekezdésében meghatározott jogát a védelemhez. Az eljárás kezdeti időszakában sem a panaszos, sem a védője nem rendelkeztek részletes információval a lefoglalt iratokról. A panaszos részére csak két hónappal a letartóztatás elrendelése után, 1997. február 17-én vált ismertté, hogy ügyének megítélése szempontjából lényeges iratok nem szerepelnek a bűnjeljegyzékben.
	Elsősorban az eljárás alá vont személy érdeke, hogy lehetőségei szerint tisztázza magát a gyanú alól, ugyanakkor ő rendelkezik információkkal az ehhez szükséges bizonyítékok holléte, feltalálhatósága felől. A Be. 3. § (2) bekezdése szerint azonban a bűnösség bizonyítása a büntetőügyekben eljáró hatóságokat terheli. A terhelt nem kötelezhető ártatlanságának bizonyítására. Az 5. § (1) bekezdése alapján a hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. A vizsgált ügyben a panaszos jelenléte nélkül végzett házkutatások, a lefoglalt bizonyítékok felületes dokumentálása indokolatlanul korlátozták a panaszost az érdemi védekezésben. Az iratok válogatás és jegyzékbevétel nélküli elvitele, a lefoglalásnál a szakértő közreműködésének mellőzése, valamint a lefoglalt iratok elhúzódó, késedelmes átvizsgálása és értékelése sértette a büntetőeljárás során lefoglalt dolgok kezeléséről és nyilvántartásáról szóló 117/1984. (IK 12.) IM-BM-PM-LÜ együttes utasítás rendelkezéseit is. 
	A rendelkezésre álló adatok alapján megállapítottam, hogy a büntetőeljárás - az ügy súlyához, a terheltek számához és a figyelembe vehető bizonyítási nehézségekhez képest is  - indokolatlanul elhúzódott. A nyomozás elrendelése után három évvel, 1999. október 28-án, a fokozott felügyeletet gyakorló ügyész kifogásolta, hogy a nyomozó hatóság az ügyészi rendelkezéseket nem hajtotta végre, egyes tényállási elemek tekintetében érdemi nyomozati cselekményeket nem végeztek el, a nyomozás során ismertté vált tények és bizonyítékok ellenére megalapozatlanul fenntartották a terhelt cselekményének minősítésével kapcsolatos koncepciójukat.
	Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló 1993. évi XXXI. törvény 6. Cikkének 1. pontja szerint "mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően." Az eljárás több, mint három évig tartó elhúzódása - kimenetelétől függetlenül - jelentős hátrányt okozott a panaszosnak. 
	A büntetőeljárás objektivitását,  a valóságnak megfelelő tényállás megállapítását, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülmények megállapítását szolgáló eljárásjogi szabályok megsértése jelentős mértékben megnehezítette a terhelt védekezését, ezáltal az Alkotmány 57. § (3) bekezdésében meghatározott védelemhez való joggal összefüggésben alkotmányos visszásságot okozott. A nyomozás elhúzódása egyúttal sértette az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében meghatározott jogállamiság lényegi elemét képező jogbiztonság követelményét is.  
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom a budapesti rendőrfőkapitánynak, hogy tegye meg a megállapított alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok jövőbeli elkerüléséhez szükséges intézkedéseket,
	gondoskodjon a  lefoglalásra vonatkozó eljárásjogi szabályok, illetve a büntetőeljárás során lefoglalt dolgok kezeléséről és nyilvántartásáról szóló 117/1984. (IK 12.) IM-BM-PM-LÜ együttes utasítás rendelkezéseinek betartatásáról.
	Kérem, hogy ajánlásaimmal kapcsolatos állásfoglalásáról, intézkedéseiről az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény hivatkozott rendelkezése alapján adjon tájékoztatást.	

Budapest, 2001. október

								 Takács Albert