OBH 1403/2001.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A panaszos sérelmezte azt a rendőri intézkedés sorozatot, melyet a BRFK V. Kerületi Rendőrkapitányság akciócsoportja foganatosított vele szemben 2000. március 9-én.
	A beadvány szerint a  panaszos a szóban forgó napon az Astoriánál lévő 9-es buszra várakozott, miközben megállt a megállóban egy személygépkocsi, akadályozva a buszra való fel- és leszállást. Ezt szóvá tette a gépkocsit vezető személynek, de ő a gépkocsival nem állt el. Ekkor a panaszos rácsapott tenyerével az autóra. A gépkocsi jobboldali visszapillantó tükrének kerete leesett. A gépkocsivezető és annak társa megfenyegették őt, valamint dulakodni kezdtek vele. A panaszos egy szemtanút felkért, hogy értesítse a rendőrséget. Rövid idő alatt két rendőrautó érkezett a helyszínre 6-8 rendőrrel, akik a panaszost beszállították az V. kerületi rendőrkapitányságra. A rendőrautóban - a panaszos kérdésére - az egyik rendőr közölte vele, hogy bűncselekményt követett el. A kapitányságon a panaszost egy zárt helyiségben helyezték el. Több mint 4 órát töltött ott úgy, hogy feleségével még telefonon sem beszélhetett. Végül megbilincselve elvitték kihallgatásra, gyanúsítottként kihallgatták, majd daktiloszkópiai és fényképnyilvántartásba vették. Kifogásolta a panaszos a gyanúsításban megjelöl kár nagyságát is.
	A panasz alapján felmerült a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz, az ártatlanság vélelméhez és a személyi szabadsághoz való jog sérelmének gyanúja. Ezért vizsgálatot rendeltem el. Annak során felülvizsgálatra kértem a budapesti rendőrfőkapitányt.

Érintett alkotmányos jogok
•	A személyi szabadsághoz való jog (Alk. 55. § /1/ bek.)
•	A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz és az ártatlanság vélelméhez való jog (Alk. 2. § /1/ bek.). 

A vizsgálat megállapításai
1.	A Budapesti Rendőr-főkapitányság vezetője arról tájékoztatott, hogy 2000. március 9-én 9 óra 30 perc körüli időben egy budapesti buszmegállóban - állampolgári bejelentés alapján - a BRFK Közrendvédelmi Főosztály Központi Járőrszolgálati Osztályának beosztottai intézkedést kezdeményeztek a panaszossal szemben. Az intézkedő rendőrök a helyszínen megállapították, hogy a panaszos a buszmegállóban szabálytalanul megálló, külföldi rendszámú és külföldi állampolgár tulajdonát képező gépkocsiban tartózkodó személlyel szóváltásba került. Annak során a gépjármű jobb oldali visszapillantó tükrét a panaszos megrongálta. A panaszos ezen cselekménye alkalmas volt a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (Btk.) 324. § (1) bekezdésébe ütköző és a (2) bekezdés a) pontja  szerint minősülő rongálás vétsége alapos gyanújának megállapítására. Ezért őt kényszerítő eszköz alkalmazása nélkül előállították a BRFK V. kerületi rendőrkapitányságra. Ott az előállító helyiségben helyezték el.
	Megállapította a főkapitány azt is, hogy a készenléti szolgálatot ellátó rendőrök - tolmács közreműködésével - a kapitányságon megjelent külföldi állampolgárságú sértett panaszos ellen tett feljelentését írásba foglalták, valamint tanúként kihallgatták a helyszínen, sértett társaságában volt személyt és az esemény további egy szemtanúját. Ezt követően 14 óra 05 perckor a panaszos gyanúsítotti kihallgatását is megkezdték. A kihallgatásra valóban megbilincselve kísérték őt. A panaszos a gyanúsítotti kihallgatása során a rongálás bűncselekmény elkövetését részben elismerte. Tagadta viszont, hogy azt szándékosan követte el, a gyanúsítás ellen pedig panasszal élt. Panaszát a Budapesti V.-VIII.-XIII. kerületi Ügyészség B. 1070/2000/1-I. számú határozatában elutasította.
	Elismerte a főkapitány továbbá, hogy gyanúsítotti kihallgatását követően a panaszost daktiloszkópiai és fényképnyilvántartásba vették, vagyis ujj- és tenyérnyomatot vettek tőle és fényképfelvételt készítettek róla. Ezt követően szabadon bocsátották.
	A főkapitány úgy foglalt állást, hogy a panaszos előállítása a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (továbbiakban: Rtv.) 33. § (1) bekezdés a) pontja alapján, vagyis jogszerűen történt. A hivatkozott jogszabályhely ugyanis kimondja, hogy " A rendőr a további intézkedés megtétele céljából elfogja és az illetékes hatóság elé állítja azt, akit szándékos bűncselekmény elkövetésén tetten értek". Ebből kitűnik, hogy a tetten ért elkövető előállításánál a jogalkotó nem teszi lehetővé a rendőr számára a mérlegelést, vagyis a szóban forgó esetben az előállítás kötelező volt. Mindehhez hozzáfűzte a főkapitány, hogy az idézett szabály a bizonyítási eljárás sikerét szolgálja, hiszen az előállított személy azonnal kihallgatható, szembesíthető, ami - az országot esetleg elhagyó - külföldi sértett, tanú esetében kiemelt jelentőségű.
	A főkapitány utalt tájékoztatójában a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995. (III. 1.) BM rendelet (továbbiakban: Szolgálati Szabályzat) 45. § (1) bekezdésére is. Ez így szól: "Az előállított személyt előállító vagy biztonságos őrzését szolgáló más helyiségben kell elhelyezni. ..." Ezen előírásnak tett eleget a rendőrség, amikor a panaszost az V. kerületi kapitányságra előállítva, kihallgatása megkezdéséig az előállító helyiségben helyezték el.
	Megállapította továbbá a főkapitány, hogy a panaszost a kihallgatás helyére a Szolgálati Szabályzat 82. § (5) bekezdés a) pontjában meghatározottak szerint, vagyis un. rendes kíséréssel kísérték. A jogszabály úgy rendelkezik, hogy "A fogva tartott kísérése - a végrehajtás módja szerint - rendes vagy megerősített kísérés lehet a következők szerint:
a) rendes a kísérés módja, ha a kísért személynél az előzetes ismeretek alapján nincs olyan körülmény, melynek folytán szökésétől vagy a rendőr elleni támadásától lehet tartani; ..." Mindezt a Szolgálati Szabályzat 82. § (10) bekezdése, valamint a rendőrségi fogdák rendjéről szóló 19/1995. (XII. 13.) BM rendelet 33. § (3) bekezdése kiegészíti azzal, hogy ha a kísért személy veszélyessége, illetve a fogvatartott várható magatartása indokolja, a kísérést bilincs alkalmazása mellett kell végrehajtani. Tekintettel arra, hogy a panaszost erőszakos jellegű cselekmény elkövetése miatt állították elő, a főkapitány úgy ítélte meg, hogy a panaszossal szemben eljáró rendőr jogszerűen választotta a bilincs használatával való kísérést.
	A főkapitányi vizsgálat kitért arra is, hogy az előállító helyiségbe elhelyezett panaszos azon kifogása megalapozott volt-e, hogy nem engedélyezték részére a telefon használatot. A főkapitány az Rtv. 18. § (1) bekezdésében foglaltakból indult ki, ami szerint: "A fogvatartott részére biztosítani kell azt a lehetőséget, hogy egy hozzátartozóját vagy más személyt értesítsen, feltéve, hogy ez nem veszélyezteti az intézkedés célját. Ha a fogvatartott nincs abban a helyzetben, hogy e jogával élhessen, az értesítési kötelezettség a Rendőrséget terheli. ..." Az idézett előírás adott esetben történő alkalmazását a főkapitány szükségtelennek tartotta, mivel a panaszos felesége jelen volt a férjével szemben a buszmegállóban foganatosított rendőri intézkedéskor, vagyis az előállítás tényéről - értelemszerűen - tudott. Ezen kívül a feleség több, általa értesített ismerősével együtt - a fogvatartás ideje alatt - férjét a kapitányság várójában várta.
	A főkapitány törvényszerűnek minősítette a panaszos előállításának időtartamát is. Az Rtv. 33. (3) bekezdése szerint "A Rendőrség az előállítással a személyi szabadságot csak a szükséges ideig, de legfeljebb 8 órán át korlátozhatja. Ha az előállítás célja még nem valósult meg, indokolt esetben ezt az időtartamot a rendőri szerv vezetője egy alkalommal 4 órával meghosszabbíthatja. Az előállítás időtartamát a rendőri intézkedés kezdetétől kell számítani." Ennek az előírásnak az intézkedő rendőrök eleget tettek, hiszen a panaszos előállítása gyanúsítotti kihallgatásának megkezdéséig, vagyis a 8 órát nem meghaladóan, 9 óra 30 perctől 14 óra 05 percig tartott.
	A főkapitány szerint jogszerű, szakszerű, egyben kötelező volt a panaszos bűnügyi nyilvántartásba vétele. A 2000. március 1-jén hatályba lépett bűnügyi nyilvántartásról és a hatósági erkölcsi bizonyítványról szóló 1999. évi LXXXV. törvény (továbbiakban: Bnytv.) szerint ugyanis daktiloszkópiai és fényképnyilvántartásban kell nyilvántartani - többek között - annak az adatait, ujj- és tenyérnyomatát, továbbá arcképét, akit szándékos bűncselekmény elkövetésének alapos gyanúja miatt büntetőeljárás alá vontak. A Btk. 324. § (1) bekezdésébe ütköző és a (2) bekezdés a) pontja szerint minősülő rongálás - mely bűncselekmény elkövetésének alapos gyanúja miatt a panaszost gyanúsítottá nyilvánította a nyomozó hatóság - szándékos bűncselekmény. A bűnügyi nyilvántartásbavétel szakszerűségét pedig az ujj- és tenyérnyomatvétel, a fényképkészítés, valamint a DNS-mintavétel szabályairól szóló 8/2000. BM-IM-PM együttes rendelet vonatkozó rendelkezéseinek figyelembevétele biztosította.
	Végül a főkapitányi tájékoztató tartalmazta, hogy a gyanúsított kihallgatása a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (Be.) vonatkozó előírásainak megfelelően történt.

2.	A főkapitány tájékoztatását és álláspontját elfogadtam. Az Rtv. fent idézett 33. § (1) bekezdés a) pontjában foglaltakra figyelemmel - mert a panaszos szóváltás közben ütött a buszmegállóban leálló gépkocsira és ezzel megrongálta a gépkocsi visszapillantó tükrét, vagyis szándékos bűncselekmény elkövetésére utaló magatartást tanúsított - elfogadtam, hogy a panaszos által sérelmezett előállítás jogszerű volt. Nem állapítottam meg alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot az előállítás foganatosításának szakszerűségével, valamint a panaszos előállító helyiségben való elhelyezésével összefüggésben sem. Az országgyűlési biztosnak ugyanis nincs módja, sem lehetősége további bizonyítékok beszerzésére. A főkapitány a szóban forgó rendőri intézkedéseket megvizsgálta. Úgy ítélte meg, hogy az előállítás indokolt és szakszerű volt. Az előállított személy előállító helyiségben történő elhelyezését pedig jogszabály írja elő. Ezeket nem vitattam azért sem, mert az előállítás körülményei ellen a rendőri intézkedés alá vont személy (panaszos) nem élt az Rtv-ben szabályozott jogorvoslati lehetőségével.
	Megállapítottam azt is, hogy az előállításról készült rendőri jelentés nem tartalmazta a személyi szabadság korlátozása megszűnésének időpontját. Ez - amire már az OBH 1848/2000. számú jelentésemben is rámutattam - a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményét, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogot sértette. Az előállítás megszűnése időpontjának feltüntetéséhez az előállított személynek ugyanis jogos érdeke fűződött, hiszen az Alkotmány 55. § (1) bekezdése biztosítja mindenki számára a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való jogot. Az Alkotmány kimondja azt is, hogy senkit nem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani. Az Rtv. 33. § (3) bekezdésében foglaltak tehát törvényben biztosított garanciát jelentenek a rendőri intézkedés alá vont személy számára. Ha a rendőr ezeknek a szabályoknak nem tesz eleget, minden esetben felmerül a törvénytelen fogvatartás gyanúja, ami megalapozza a kártérítésre való jogosultságot (Alkotmány 55. § /3/ bek.). Az alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítása mellett az ügyben ajánlást nem teszek, tekintettel arra, hogy a már hivatkozott OBH 1848/2000. számú jelentésemben ajánlottam a budapesti rendőrfőkapitánynak - amit a főkapitány elfogadott -, hogy az esetleges törvénytelen fogvatartások elkerülése érdekében határozza meg belső rendelkezésben (körlevélben) az előállításról készítendő rendőri jelentések formanyomtatványainak maradéktalan kitöltése végrehajtását és azt visszatérően ellenőriztesse.
	A szóban forgó formanyomtatványon nem szerepelt az sem, hogy a panaszossal szemben eljáró rendőrök parancsnoka eleget tett-e a Szolgálati Szabályzat  51. § (3) és (4) bekezdéseiben foglaltaknak, mely jogszabályhelyek előírják, hogy a kényszerítő eszközök alkalmazását követően a rendőr elöljárója (parancsnoka) köteles vizsgálni annak szükségességét, jogszerűségét, az arányosság követelményének megtartását. Megállapításairól részletes jelentést kell készítenie. Ha megállapítása szerint a rendőri intézkedésre jogszerűtlenül került sor, az intézkedő rendőr ellen az eset súlyának megfelelő eljárást kell kezdeményeznie. Ezen qvázi eljárási szabályszegésre figyelemmel csorbult a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog. Ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. (Obtv.) 17. § (1) bekezdésére hivatkozva, felkérem a budapesti rendőrfőkapitányt, hogy az OBH 1848/2000. számú ügyben elfogadott ajánlásom teljesítésekor legyen figyelemmel a most feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásságra is. Belső rendelkezésében fogalmazzon meg olyan előírást is, ami a személyes szabadságot korlátozó intézkedésről szóló jelentés elkészítésére rendszeresített formanyomtatványnak a rendőri intézkedés parancsnoki felülvizsgálata során követendő eljárással kapcsolatos.
	Nem állapítottam meg alkotmányos joggal összefüggő visszásságot az ügyben amiatt, hogy a panaszost a gyanúsítotti kihallgatásra megbilincselve kísérték. Ennek részben az az oka, hogy a panaszos nem sérelmezte az Rtv-ben részére biztosított jogorvoslati úton a bilincs használatot. Ezen kívül a jogszabály lehetővé teszi a fogvatartott - jelen esetben előállított - személy bilincs használatával történő kísérését.
	Ugyancsak mellőztem az alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítását a panasz azon részében, hogy a panaszos nem telefonálhatott előállítása ideje alatt. Elfogadtam ugyanis azt a főkapitányi érvelést, hogy az szükségtelen volt, hiszen a panaszos felesége tudott az előállításról és egész idő alatt a kapitányság épületében volt, ahol a rendőrök szóban tájékoztatták férje fogvatartásáról. Egyébként ennek ellenkezőjét a panaszos sem állította, a fogvatartás ideje alatt pedig a panaszos felesége többször telefonált az akkor hivatalban volt állampolgári jogok országgyűlési biztosa helyettesének a körülményekről, az addig történtekről.
	Megállapítottam továbbá, hogy a BRFK V. kerületi Rendőrkapitányságnak az a tevékenysége, amikor a panaszost bűnügyi nyilvántartásba vette - a fentebb már idézett törvény erejénél fogva - jogszerű volt, a panaszos "rabosítása" semmilyen alkotmányos jogában nem sértette és nem korlátozta őt.
	A panasz azon részében, melyben a panaszos gyanúsítottá nyilvánításával, és a terhére rótt bűncselekménnyel okozott kár megjelölésével kapcsolatos alkotmányos emberi joggal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg. Ezen döntésemet arra alapoztam, hogy  a nyomozó hatóságok (rendőrség, ügyészség) a rendelkezésükre álló adatok alapján szabadon döntenek a gyanúsítottá nyilvánításról és a kár megjelölésről. Ugyancsak szabadon döntenek a bizonyítási eszközök és bizonyítékok felhasználásáról. Mindezekben őket csak az köti, hogy a bizonyításra váró tényállás szempontjából mi a jelentős adat, vagy tény. Ezekkel kapcsolatban az ügyben nem merült fel probléma.
	A panaszhoz utólag csatolt iratokból végül megállapítottam, hogy a rendőri szerv a nyomozás során keletkezett iratokat megrovási javaslattal küldte meg az ügyészségnek. Az ügyészség a javaslatnak eleget tett, 2000. április 20-án kelt határozatában a nyomozást a Be. 139. § (1) bekezdés c) pontja alapján - büntethetőséget kizáró okból, figyelemmel a cselekmény társadalomra való veszélyességének csekély voltára - megszüntette, egyben a panaszost a Btk. 71. § (1) bekezdése alapján megrovásban részesítette. Ezen döntésre tekintettel szükségesnek tartom annak megvilágítását is, hogy a bizonyítékok értékelésének szabadsága folytán a nyomozó hatóságok a bizonyítékokat egyenként és összességükben szabadon értékelik és meggyőződésük szerint bírálják el. Az országgyűlési biztos nem büntetőügyekben eljáró hatóság, nincs lehetősége az ilyen ügyekben hozott határozatok ténybeli alapjának vizsgálatára és a bizonyítékoknak a nyomozó hatóságok helyett történő további mérlegelésére. A mérlegelési jogkör természetesen nem korlátlan. Alkotmányossági probléma akkor merül fel a mérlegeléssel összefüggésben, ha az alkotmányos elveket vagy jogokat sért. A vizsgált ügyben ilyen jogsérelem nem történt. Ezért a nyomozó hatóságok döntéseinek - konkrétan a nyomozás megrovás alkalmazása mellett való megszüntetésének - megalapozottságát nem vontam kétségbe.

Budapest, 2001. június 12.

Gönczöl Katalin