OBH 489/2000
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr. Kristó Annamária
Az eljárás megindulása:
	A panaszos az állampolgári jogok országgyűlési biztosához intézett beadványában elhunyt 10 éves fia egészségügyi ellátásával kapcsolatban kifogásolta a salgótarjáni Madzsar József Megyei Kórházban nyújtott ellátást és a gyermek Budapestre szállításával kapcsolatban a mentőszolgálat hatvani és salgótarjáni egységénél felmerült problémákat. Sérelmezte továbbá, hogy a Magyar Orvosi Kamara az ügyben benyújtott panaszára nem válaszolt. 
	A gyermek a Fővárosi Szent László Kórházban halt meg. A szülő a Szent László Kórház ellen panaszt nem nyújtott be, mint beadványában leírja, a kórház által nyújtott ápolásra hálával emlékezik.
Érintett alkotmányos jog:
•	Az élethez való jog:
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
•	A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog:
Alkotmány: 70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.
Az ügy jogszabályi háttere:
•	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény
i) sürgős szükség: az egészségi állapotban bekövetkezett olyan változás, amelynek következtében azonnali egészségügyi ellátás hiányában a beteg közvetlen életveszélybe kerülne, illetve súlyos vagy maradandó egészségkárosodást szenvedne;
•	Az egészségügyi ellátáshoz való jog
6. § Minden betegnek joga van sürgős szükség esetén az életmentő, illetve a súlyos vagy maradandó egészségkárosodás megelőzését biztosító ellátáshoz, valamint fájdalmának csillapításához és szenvedéseinek csökkentéséhez.
7. § (1) Minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és megkülönböztetés nélküli egészségügyi ellátáshoz.
•	Mentés
94. § (1) A mentés az azonnali egészségügyi ellátásra szoruló betegnek a feltalálási helyén, mentésre feljogosított szervezet által végzett sürgősségi ellátása, illetve az ehhez szükség szerint kapcsolódóan - az egészségi állapotának megfelelő ellátásra alkalmas - legközelebbi egészségügyi szolgáltatóhoz történő szállítása, valamint a szállítás közben végzett ellátása (a továbbiakban: mentés).
(2) A beteg azonnali egészségügyi ellátásra szorul
a) személyi sérüléssel járó baleset, tömeges baleset, katasztrófa esetén,
b) ha életveszély vagy annak gyanúja áll fenn,
c) heveny vagy riasztó tünetekkel járó esetekben, ha a sürgősségi ellátás elmaradása életveszélyhez, maradandó egészségkárosodáshoz vagy a gyógyulás elhúzódásához vezethet,
d) szülészeti esemény során,
e) ha az erős fájdalom vagy egyéb súlyos heveny tünet csillapítása sürgős orvosi beavatkozást igényel,
f) heveny tudatzavar esetén,
g) veszélyeztető állapot vagy annak gyanúja esetén.
(4) Mentésnek minősül továbbá
a) az orvos által rendelt sürgős (azonnali és egy órán belüli), illetve sürgősségtől függetlenül a mentési készenlétet igénylő őrzött szállítás,
95. § A mentés igénybevételéhez való jog a Magyar Köztársaság területén - állampolgárságra vagy egészségbiztosítási jogviszony fennállására való tekintet nélkül - mindenkit megillet.
96. § (1) A mentés biztonságos, egységes és összehangolt működéséhez szükséges feltételrendszer biztosítása és megszervezése állami feladat.
(2) A mentés feladatait az ország egész területére kiterjedően az Országos Mentőszolgálat (a továbbiakban: OMSZ), valamint - a működési engedélyben meghatározottak szerint - más, mentésre feljogosított szervezetek látják el az OMSZ koordinálása mellett.
•	A mentésről szóló 20/1998. (VI. 3.) NM rendelet
3. § (1) A mentés a sürgősség igénye szerint lehet
a) azonnali,
b) 1 órán belüli,
c) a mentési készenlétet igénylő őrzött szállítás esetén, 1 órán túli
mentési feladat.
•	A Magyar Orvosi Kamaráról szóló 1994. évi XXVIII. törvény
Felelősségi szabályok
25. § A MOK etikai vétség gyanúja esetén etikai eljárást folytat le. E törvény alkalmazásában etikai vétség:
a) az orvosi foglalkozás szakmai szabályainak, valamint
b) a MOK etikai statútumában foglalt orvosetikai szabályoknak,
c) az Alapszabályban, illetőleg a MOK más belső szabályzatában foglalt vagy a választott tisztségből eredő kötelezettségnek
a vétkes megszegése.
[...]

Megállapított tényállás és a vizsgálat megállapításai:
	Vizsgálatomhoz az üggyel kapcsolatos dokumentumokat a Magyar Orvosi Kamara Országos Etikai Bizottságának elnöke; az Országos Mentőszolgálat főigazgatója; a Fővárosi Szent László Kórház főigazgató-főorvosa bocsátották rendelkezésemre.
	A panaszos gyermekét 1999. augusztus 25-én a házi gyermekorvos küldte be a kórházba vírusos fertőzés gyanújával. Infúziós kúrával kezelték, ennek ellenére állapota a következő nap egyre rosszabbodott, délutánra már összefüggéstelenül beszélt. Az ügyeletben lévő főorvosnő a szülők kérésére megvizsgálta a gyermeket, de nem talált semmi rendkívülit. Megnyugtatásul közölte a szülőkkel, hogy ideggyógyászt és szemészt küld a gyerekhez, majd az ügyeleti szolgálat lejártával 15 órakor távozott a kórházból. 
	A panaszos véleménye szerint a főorvosnő elmulasztotta azonnali konzílium összehívását, amely elrendelhette volna a CT vizsgálatot - amit később az ideggyógyász kiírt. A vizsgálat kimutathatta volna a tumort és, talán ha mentőhelikopterrel azonnal beszállítják az idegsebészeti klinikára a gyors műtéti beavatkozással, megváltoztak volna a gyermek  életbemaradási esélyei. Az ideggyógyász és a szemész 17 óra után érkeztek meg, akkor már a gyerek eszméletlen volt. A panaszos szerint az osztályon bent lévő három fiatal orvos szakmai tudása nem volt elegendő arra, hogy ilyen súlyos esettel megbirkózzanak, azonban intézkedtek az agyhártyagyulladásos gyermek Budapestre szállításáról.
	A panaszos leírta, hogy az orvos a mentőt 16:30-kor hívta ki, de többszöri sürgetés után is csak 17:45-kor érkezett meg. További panasza a gyermek Budapestre szállításával kapcsolatos. A fiát Salgótarjánból két mentő vitte Budapestre. A hatvani mentőállomáson több mint fél órát vártak a Budapesti Gyermekmentő-szolgálat mentőjére. A szervezetlenség miatt a Budapest Salgótarján 120 km-es távolságot a mentő 2,5 óra alatt tette meg.
	Országos Mentőszolgálat főigazgatója a gyermek Budapestre szállításának körülményeit kivizsgálta, és a következőket állapította meg.
	A kórházi orvos első bejelentésekor 3 órán belüli szállítást kért, a menetlevél szerint 17 óra 20 perckor. Ezt támasztja alá a betegszállítási utalvány is, amit a kórházi orvos 17 óra 00 perckor töltött ki, három órán belüli szállítás rovatát x-szel bejelölve.
	A második bejelentés alkalmával a kórház sürgette a szállítást, így az azonnalis feladattá vált és a salgótarjáni szolgálatvezető "A" jelű bélyegzőt nyomott a menetlevélre 17 óra 32 perckor. Ezt kiegészítette a kórház azzal, hogy a beteg állapota miatt eset kocsit kért (mentőtiszttel).
	A salgótarjáni eset kocsi jól képzett - hét éve végzett - mentőtiszttel menetlevél szerint 17 óra 33 perckor a salgótarjáni mentőállomásról elindult. A salgótarjáni kórházba 17 óra 45 perckor érkeztek. Betegfelvétel után 18 óra 00 perckor indultak a salgótarjáni kórházból a 21-es számú úton a hatvani mentőállomás felé, ahová 18 óra 35 perckor érkeztek meg, hogy bevárják a magasabb szintű mentőegységet a budapesti gyermek-rohamkocsit, figyelemmel arra, hogy az M3-as autópálya mentén ez adódott optimális találkozási pontnak a forgalmi viszonyok és az egyéb egészségügyi háttér biztosíthatósága tükrében. 
A szervezés azért történt így, hogy a gyermeket mielőbb magasabb szintű ellátásban részesítse a Budapestről érkező mentőegység, továbbá az eset kocsit sem akarták még több órára kivonni Nógrád Megye ellátásából. Ezt a randevút egyébként a Központi Irányító Csoport vezető főorvosa kezdeményezte akkor, amikor a salgótarjáni megyei szolgálatvezető a szállítást jelentette részére.
	Ebben az időben a budapesti gyermek-rohamkocsi éppen gyermekgázolásos baleset áldozatát látta el és szállította kórházba, ahonnan tovább irányították őket 18 óra 26 perckor Hatvan felé. Mivel az autópályán visszafordulni nem lehet, így a két kocsi elkerülhette volna egymást, ezért volt indokolt, hogy a beteg átadása Hatvanban, a mentőállomáson történjen meg.
	A hatvani mentőállomásra érve a salgótarjáni eset kocsiban a gyermek légzése romlott, felületessé vált, ezért leszívás, intubálás, oxigénadás, EKG monitorozás, vérnyomásmérés és pulzusmérés történt. A gyermeket Ruben-balonnal lélegeztették, amikor 19 óra 00 perckor a gyermek-rohamkocsi a hatvani mentőállomásra ért, majd a gyermek-rohamkocsi gyermek-intenzív szakorvosa folytatta a szükséges, továbbszállítás előtti teendőket, áttéve a gyermeket az ő kocsijukba. Budapestre 19 óra 30 perckor indultak el.
	A beteget Budapesten bemutatták a László Kórház Intenzív Osztályán, ahonnan a Heim Pál Kórház CT-be küldték, majd CT vizsgálat és az értékelés után visszavitték a László Kórház Intenzív Osztályára. Itt a végleges átadás 21 óra 35 perckor megtörtént.
	A Központi Irányító Csoport vezető főorvosa, a salgótarjáni megyei szolgálatvezető a lehető legmagasabb szinten akarta biztosítani a beteg ellátását és szállítását. Ugyanezt tette a salgótarjáni eset kocsi és a gyermek-rohamkocsi személyzete is.
	A panaszos levelét, amelyben fia egészségügyi ellátásával kapcsolatban kifogásolta a salgótarjáni Madzsar József Megyei Kórházban nyújtott ellátást és a gyermek Budapestre szállításával kapcsolatban felmerült problémákat, a Magyar Orvosi Kamara Országos Etikai Bizottságának elnöke 1999. decemberében megkapta. 2000. január 10-én a panaszolt ügy kivizsgálására illetékességből a Nógrád megyei Orvosi Kamara Etikai Bizottságát kérte fel.
	Az Országos Etikai Bizottság elnökének kérésére a MOK Nógrád Megyei Etikai Bizottsága megvizsgálta és véleményezte a panaszolt Megyei Kórház Gyermekosztályán történt ellátást.
	Az Etikai Bizottság az osztályvezető főorvostól bekérte a gyermek kórtörténetének összefoglalóját, ami kiegészítésként tartalmazta a Fővárosi Szent László Kórház patológiai osztályán készült 437/99. sz. boncjegyzőkönyv másolatát is. Az Etikai Bizottság a panasz és a klinikai adatok, valamint a boncjegyzőkönyv adatai alapján alakította ki véleményét. 
	Az I. fokú etikai bizottság a rendelkezésre álló iratanyag alapján sem etikai, sem szakmai vétséget nem állapított meg, így az ügyben etikai eljárást sem indított. Erről 2000. február 4-én írásban tájékoztatták a panaszost.
	Mind az I. fokú, mind a II. fokú etikai bizottság mélységesen együtt érezve az édesapával, megértve - 10 éves kisfia elvesztése miatti - nagy fájdalmát, de a bonclelet alapján megállapították, hogy a kisfiú agyában észlelt 3 különböző helyen lévő rosszindulatú agydaganat (medulloblastoma) már nem volt operálható stádiumban. A gyermek életét semmilyen körülmények között nem lehetett megmenteni.
	Az I. fokú etikai bizottság levelét követően a panaszos a Magyar Orvosi Kamarát sem írásban, sem személyesen nem kereste meg további kérdésével vagy panaszával, ezért 2000. február végén az ügy irattárba került.
	A gyermek kivizsgálásával és gyógykezelésével kapcsolatban, mivel az kizárólag orvosszakmai kérdés az országgyűlési biztosnak nincsen hatásköre eljárni, ennek értelmében a Magyar Orvosi Kamara által az ügyben lefolytatott vizsgálatának érdemi részét felülbírálni.
	A vizsgálatom során az esettel összefüggésbe hozható az Alkotmányban biztosított alapvető emberi jogokat, így különösen a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alk. 70/D. § (1) bek.), valamint az élethez való jog (Alk. 54. § (1) bek.) érvényesülését vizsgáltam. 
	Az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdése deklarálja a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogot, amely (2) bekezdése nevesíti annak megvalósulási körét, így többek között ezt a jogot a Magyar Köztársaság az egészségügyi intézmények, és az orvosi ellátás megszervezésével biztosítja. Az Alkotmánybíróság következetes álláspontja, hogy a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jognak nincsen alkotmányos mércéje, az államnak kötelessége a minimális ellátórendszert biztosítani.
	"Az Alkotmánybíróság több alkalommal értelmezte az Alkotmány e rendelkezését. Az 54/1996. (XI. 30.) AB határozatában rámutatott arra, hogy az Alkotmány 70/D. §-ában foglalt lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog olyan alkotmányos állami feladatvállalást jelent, amely alapján az állam - többek között - egészségügyi intézményrendszer működtetésére és az orvosi ellátás megszervezésére köteles. "Az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében az Alkotmánybíróság elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna. Az ilyen szélső eseteken túl azonban az Alkotmány 70/D. §-ban meghatározott állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje..." [38/2000. (X. 31) AB határozat]
	A lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogot az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvényben biztosított beteg jogok töltik ki tartalommal. Így az egyik legalapvetőbb betegjog az egészségügyi ellátáshoz való jog. Ez, pedig annyit jelent, hogy:
7. § (1) Minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és megkülönböztetés nélküli egészségügyi ellátáshoz.
	A beteg az egészségügyi ellátásokat a rendelkezésre álló személyi és tárgyi feltételek függvényében jogosult igénybe venni. A törvény megfogalmazza azokat a további követelményeket (folyamatos hozzáférhetőség, diszkriminációmentesség) is, amelyeket az egészségügyi ellátórendszer egészének, az egészségügyi szolgáltatást végző intézményeknek, illetve az egészségügyi dolgozóknak teljesíteniük kell ahhoz, hogy az egyének egészségügyi ellátáshoz való joga megfelelő módon megvalósulhasson.
	Az egészségügyi ellátáshoz való jog egyik részjogosítványa, nevezetesen a sürgős szükség esetén az életmentő, illetve súlyos vagy maradandó egészségkárosodás megelőzéséhez való jog az Alkotmányban deklarált élethez való alapvető emberi jog garanciális szabálya, így annak igénybevétele semmilyen módon nem korlátozható. Ugyancsak alapvető joga van a betegnek a szenvedés csökkentéséhez. 
	"Az Alkotmánybíróság már több határozatában kifejtette, hogy az életvédelmet szolgáló alanyi jogok, állami kötelességek, valamint államcélok rendszerének közös gyökere az élethez való jog. Az Alkotmány 54. § (1) bekezdése és a 8. § (1) bekezdése "az állam elsőrendű kötelességévé" teszi az emberi élet védelmét. Ez a kötelesség egyrészt azt jelenti, hogy az államnak tartózkodnia kell az élethez való jog megsértésétől, másrészt gondoskodnia kell az élethez való jog érvényesüléséhez szükséges feltételekről. Az élethez való jog objektív oldalából következő alapvető kötelezettsége az államnak, hogy jogalkotással és szervezési intézkedésekkel gondoskodjon az élet védelméről." [37/2000. (X. 31.) AB határozat]
	"Az egyes emberek élethez való alanyi joga saját életük biztosítására szolgál. Az élethez való jogból az államnak nem csupán az a kötelessége keletkezik, hogy az egyes emberek élethez való alanyi jogát ne sértse meg, és hogy annak védelméről jogalkotással és szervezési intézkedésekkel gondoskodjék, hanem általában az emberi életet és létfeltételeit is védenie kell.  .....  Az állam életvédelmi feladata minőségileg más, mint az élethez való egyéni alanyi jogok védelmének összeadása; "az emberi élet" általában - s következésképpen az emberi élet, mint érték - a védelem tárgya.
[...]
	Külön is utal az Alkotmánybíróság arra, hogy ítélkezésében kezdettől fogva kiemelt jelentőséget tulajdonított az élethez és az emberi méltósághoz való jognak, amelyet az alkotmányos alapjogok hierarchiájának élére helyezett." [48/1998.(XI.23.)AB határozat]
	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény a mentést a sürgősségi ellátás részeként, ahhoz kapcsolódóan állami feladatként határozza meg azt, hogy: 96. § (1) A mentés biztonságos, egységes és összehangolt működéséhez szükséges feltételrendszer biztosítása és megszervezése állami feladat.
	Ennek során az azonnali egészségügyi ellátásra szoruló betegnek a feltalálási helyén, az erre feljogosított szervezet által végzett sürgősségi ellátása, és ehhez szükség szerint kapcsolódóan a megfelelő egészségügyi szolgáltatóhoz való szállítása és szállítás közben való ellátása történik. A törvény meghatározza azokat a szakmai feltételeket is, amelyek fennállása esetén mentési tevékenységet kell folytatni.
	A törvény - a mentés sürgősségi ellátáshoz való tartozásából adódóan - a mentés igénybevételéhez való jogot mindenki részére biztosítja. A mentés igénybevételéhez való jog biztosítékaként a törvény a mentést állami feladatként határozza meg, a mentési feladatok országos koordinációjáért felelős szervezetként az Országos Mentőszolgálatot nevesítve.
	A panaszos gyermekének halála nem hozható ok-okozati összefüggésbe a késedelmesen érkező sürgősségi ellátással, azonban a konkrét ügytől elvonatkoztatva az a körülmény, hogy a gyermekmentő egy másik esemény miatt le volt kötve és nem tudott kellő időben kivonulni, felveti azt a kérdést, hogy sürgős szükség esetén biztosított-e a mentő kapacitása. Valójában a panaszos kételyét is az okozta, hogy a gyermek nem kapta mag idejében az életmentő ellátást. 
	A fent kifejtetteket összegezve megállapítottam, hogy mindazokban az esetekben, amikor a mentőszolgálat a kapacitás hiánya miatt nem tudja ellátni a mentést és az ahhoz szorosan kapcsolódó sürgősségi feladatát, az Alkotmányban biztosított élethez való joggal összefüggésbe, fennáll a sérelem közvetlen veszélye.
	A feltárt alkotmányos visszásság orvoslása tekintetében az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdésében kapott jogkörömben ajánlást teszek az egészségügyi miniszternek, vizsgálja meg, hogy sürgős szükség esetén a mentőszolgálat rendelkezik-e az életmentéshez szükséges tárgyi és személyi feltételekkel, és tegyen meg mindent annak érdekében, hogy az élethez való jog, mint legfőbb érték maradéktalanul érvényesülni tudjon.
Budapest, 2002. június 3.
Lenkovics Barnabás