OBH 6016/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése

Ügyintéző: Kelemen László

Az eljárás megindítása
	A híradásokból értesültem arról, hogy a Magyar Honvédség (MH) Alföldi Kiképzőközpont kalocsai laktanyájában három ott szolgálatot teljesítő katona gennyes agyhártyagyulladásban (meningitis) szenved, a laktanyában clamídia járvány van, és a felsőlégúti megbetegedések feltűnően nagy számban fordulnak elő. Szükségesnek tartottam annak kivizsgálását, hogy a nagy számú megbetegedés visszavezethető-e valamilyen visszásságra, illetőleg, hogy a honvédség illetékes szervei megtettek-e minden szükséges intézkedést az agyhártyagyulladás laktanyán belüli és kívüli terjedésének megakadályozására. Ezért figyelemmel arra, hogy a kérdés összefüggésbe hozható alapvető alkotmányos jogokkal (egészséges környezethez való jog, élethez való jog, a legmagasabb szintű lelki és testi egészséghez való jog; Alkotmány 54. § (1) bek., 18. §, 70/D.§) az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.) 16. § (2) bekezdése alapján hivatalból vizsgálatot indítottam.
	A vizsgálat keretében 1999. december 17-én helyszíni ellenőrzést tartottunk. 
Az ellenőrzésben, az Obtv. 18. § (3) bekezdése alapján tett felkérésemre, közreműködött az MH Egészségvédelmi Intézete járványügyi főigazgató helyettese. Ennek során tőle, valamint külön szóbeli konzultáció keretében az Országos Tisztifőorvosi Hivatal Járványügyi Főosztályának vezetőjétől az Obtv. 18. § (4) bekezdése alapján szakvéleményt kértem.

A megállapított tényállás
	A kiképzőközpont meghallgatott parancsnokhelyettese a következő tájékoztatást adta az ügyben: a laktanyában mintegy 2500 sorállományú katona van. Előfordult, hogy közülük a hét elején 200-an is megjelentek a gyengélkedőn, a betegként jelentkezők száma pedig heti átlagban az 5-600-at is elérheti. Szerinte a betegként jelentkezők jelentős része szimuláns, a szolgálati feladatok alól akarnak mentesülni azzal, hogy orvosi vizsgálatot igényelnek. Ez a helyzet a kiképzőközpontra háruló szolgálati és kiképzési feladatok ellátását, illetőleg a törvényben előírt szabadidők kiadását nagyban megnehezíti. Kérdésre válaszolva a parancsnokhelyettes elmondta, hogy az egyik beteg által az RTL Klub műsorában hivatkozott kijelentésén, mely szerint aki beteg, nem megy haza, ő a következőket értette: az nem mehet haza, akinek az állapota ezt orvosilag indokolja, tehát aki fekvőbeteg, vagy akinek az elkülönítése járványügyi szempontból indokolt. Nincs arról szó, hogy a gyengélkedőn jelentkezés, illetve az orvosi ellátás igénybevétele önmagában a hétvégi eltávozás megvonásával járna. Ennek azonban ellentmondott az egyik zászlóaljnál meghallgatott parancsnok, aki azt fejtegette, hogy a gyengélkedőn tartózkodó katonának "nincs módja" az eltávozás kérésére, mert az ehhez szükséges, állítólag hosszadalmas procedúrát "nincs ideje" végigcsinálni. Elmondta azt is, hogy a katonái értésére adta: csak az mehet haza az adott hétvégén, aki a kiképzési feladatokat maradéktalanul végrehajtotta, tehát aki azok alól "nem vonta ki magát" például azzal, hogy a gyengélkedőn jelentkezett.
	Az agyhártyagyulladásos esetek megelőzését illetően a kiképzőközpont parancsnokhelyettese elmondta, hogy eleget tettek azoknak az intézkedéseknek, amelyeket ennek kapcsán a Honvéd Vezérkar (HVK) egészségügyi csoportfőnöke, a Szárazföldi Vezérkar egészségügyi főnöke, illetőleg az MH Egészségvédelmi Intézet járványügyi főigazgató-helyettese elrendelt.
	Az előző részben említett szakvélemények alapján a következőket állapítottuk meg: 
	a gennyes agyhártyagyulladás (meningitis) cseppfertőzéssel terjedő bakteriális megbetegedés; valamely felsőlégúti megbetegedés talaján alakul ki, amely lehetővé teszi a megfertőződést. A betegség általában súlyos lefolyású, az esetek jelentős részében halálos kimenetelű, és a túlélők körében is okozhat maradandó fogyatékosságot. A fertőzés iránti fogékonyság alacsony, bár a most előforduló C altípus esetében ez a szokásosnál magasabb. A fertőzés csak átlagban minden századik esetben okozza a szóban forgó megbetegedés kialakulását. A betegség terjedése elsősorban Közép-Afrikára jellemző, Magyarországon évente általában csupán 30-40 eset, az MH-nál 1-2 eset fordul elő.
	A járványügyi főigazgató-helyettes szerint a kiképzőközpontban keletkezett agyhártya-gyulladásos esetek véletlen halmozódás (coincidencia) eredményeként jöttek létre, nem laktanyán belüli fertőzésről van szó. Ezt azzal támasztotta alá, hogy a betegek három különböző helyen elhelyezett alegységben szolgáltak. Megítélésünk szerint ez nem bizonyíthatja azt, hogy a fertőzést nem egymástól kapták el, mert legalábbis az étkezések és az egész laktanya számára egy helyen levő fürdőben való közös fürdések alkalmával a közvetlen körlettársaikon kívül szélesebb kört is megfertőzhettek. A tisztiorvosi hivatal főosztályvezetője is lehetségesnek tartotta ezt, és úgy nyilatkozott, hogy jelenleg nem zárható ki sem a véletlen halmozódás, sem a laktanyán belüli megfertőződés lehetősége.
	A bemutatott iratok és a szóbeli tájékoztatás szerint a kiképzőközpontnál a következő fontosabb intézkedéseket tették:
•	a megelőzés céljából antibiotikumokat osztottak ki először csak a betegek szobatársainak (26 fő), később másoknak is (jelenlegi ismereteink szerint összesen mintegy 400 főnek);
•	10 fő esetében torokváladék-vizsgálatot végeztettek el a fertőzöttek kiszűrésére, ezen túl pedig a laktanya teljes sorállományánál a tünetekre vonatkozó kikérdezéses szűrést végeztek;
•	járványügyi megfigyelés alá vettek 11 főt;
•	elvégezték a kórtermek, és a betegek hálókörleteinek fertőtlenítését;
•	átmenetileg új orvos vezénylésével erősítették meg az egészségügyi személyzetet;
•	növelték a katonák étkezésében a C-vitamin tartalmú ételek (gyümölcs, savanyú káposzta) mennyiségét.
	A tisztiorvosi hivatal főosztályvezetője szerint ezek az informális úton általa is megismert intézkedések kielégítőek és megfelelnek a szakma előírásainak. Kérdésünkre, hogy nem kellett volna-e valamennyi sorkatonát antibiotikumos védelemben részesíteni, illetve, hogy nem kellett volna-e mindenkinél elvégezni a torokváladék-szűrést, nemmel válaszolt. Ezt a fertőzés iránti alacsony fogékonyság miatt tartotta szükségtelennek. A fertőzés laktanyán kívüli terjedésének megakadályozására - minthogy nem zárható ki a laktanyából való terjedés - a főosztályvezető további intézkedésként megfontolandónak tartotta a laktanya zárlatát, de nem kívánt határozottan véleményt nyilvánítani ebben a kérdésben. Kérdésünkre válaszolva elmondta, hogy szakmai szempontból problémát jelent a polgári és a katonai közegészségügyi rendszer jelenlegi teljes mértékű szervezeti elválasztása. Egyebek között éppen a járványok terjedésének hatékony megakadályozása követelné meg az ilyen problémák szervezetileg is egységes kezelését. Jelenleg csak a személyes kapcsolatokon és az informális együttműködésen múlik, hogy a polgári szervek egyáltalán tudomást szereznek-e a laktanyákban kitört, és adott esetben a civil lakosságot is fenyegető járványokról, vagy egyéb rendkívüli eseményekről.
	A kiképzőközpontban a betegek számát a főosztályvezető szokatlanul nagynak tartotta, de a körülmények ismeretének hiányában nem tudott válaszolni arra a kérdésre, hogy ezt okozhatta-e valamilyen ottani mulasztás. Nem tartotta elképzelhetetlennek, hogy ilyen okok (például a fűtés vagy a ruházat elégtelensége) is állhatnak a háttérben.
	Vizsgálatunk során meghallgattunk kb. 15 véletlenszerűen kiválasztott, betegként nem jelentkezett sorkatonát. Feltűnő volt, hogy a katonák többsége is köhögött, volt akinek láthatóan legalábbis hőemelkedése volt. Arra a kérdésre, hogy ki nem volt még megfázva ezen a télen, csak hárman jelentkeztek. A katonák is elmondták, hogy aki orvosi ellátást vesz igénybe, azt a nem alanyi jogon járó hétvégi eltávozásoknál hátrányos megkülönböztetésben részesítik, ezért a valóban betegek közül sokan nem jelentkeznek a gyengélkedőn. Ugyanakkor véleményük szerint is jelentős a kiképzési feladatok ellátása elől menekülő álbetegek száma. Arra a kérdésre, hogy mi okozhatja a feltűnően sok megbetegedést, a következő válaszokat kaptuk: előfordult, hogy kiképzési feladatok ellátása során órákat kellett értelmetlenül az esőben állni mindenféle védőfelszerelés nélkül; több helyen csak közvetlenül vacsora előtt lehet fürdeni a századszinten, ezért vizes hajjal kénytelenek a hidegbe kimenni, a sapkát pedig nem engedik lehajtani, sőt az is előfordult, hogy levetették velük; a fürdőhelyiségben nincs fűtés, a melegvízellátás bizonytalan, rövid ideig tart, sokan nem tudnak fürdeni, vagy hidegvízben kénytelenek zuhanyozni; a központi fürdőbe a legutóbb bevonultak egy része még nem jutott el, volt aki, nem is tudott róla; a laktanyában viselt egyenruhához nincs sál; egyes helyeken nem zárnak jól az ablakok, az elavult olajkályhák közül több hibás és nem fűt eléggé. Kérdésre válaszolva elmondták, hogy gyümölcsöt és friss zöldséget általában nem kapnak. A látogatásunk napján kapott narancsot egyesek éppen az ellenőrzésnek tulajdonították. Elégedetlenek voltak a katonák az orvosi ellátással. A laktanyai orvosok munkáját szakszerűtlennek tartották, azt mondták, hogy az orvosok minden vizsgálat nélkül másodpercek alatt "hasra ütésre" állítják fel a diagnózist.
	A jelzett kritikák egy részét a kiképzőközpont parancsnokhelyettese is megalapozottnak ítélte. Elmondta, hogy a melegvíz-szolgáltatást a Honvédelmi Minisztérium által központilag kötött szerződés alapján egy részvénytársaság végzi. A társaság tevékenységére nincs rálátásuk. A kiképzőközpont vezetése is elégtelennek ítéli a szolgáltatást, de lényegében nincs eszközük arra, hogy javulást érjenek el. Az elavult és drágán működő olajkályhákat gáztüzeléssel kellene felváltani, ennek kiépítésére azonban nincs pénz. A kiképzőközpont a közeljövőben eredetileg sátorfűtésre tervezett tábori kályhákat kap, ezekkel tudják a rosszul működő olajkályhákat lecserélni. Az esőben értelmetlenül állás a parancsnokhelyettes szerint egyedi eset volt. A laktanyában működő meghallgatott orvosok határozottan visszautasították a szakszerűtlenség vádját. Szerintük a betegek hozzá nem értése okozza, hogy megalapozatlan elvárásaik vannak. A szükséges vizsgálatokat elvégzik. Arra a kérdésre, hogy lehet-e szakmailag megalapozott munkát végezni, ha ilyen nagy számú beteget kell ellátni, a megkérdezett orvos igennel válaszolt. Jelezte, hogy a polgári egészségügyben is előfordulhat, hogy egy orvosnak egy nap hasonló betegtömeget kell ellátnia. Egyébként az orvosok is rendkívül túlterheltek, a törvényben előírt szabadidőt, illetve a szabadságukat nem tudják a számukra kiadni. Előfordult olyan nap is, amikor reggel 7-től este 10 óráig folyt a rendelés.
A helyszíni vizsgálatot követően értesültünk arról, hogy egy Kalocsán szolgáló, de meg nem betegedett sorkatona testvére gennyes agyhártyagyulladásban meghalt. A HVK egészségügyi főnöke ennek ellenére továbbra is úgy véli, hogy ez a fertőzés nem a laktanyából került ki.

A vizsgálat megállapításai
	Vizsgálatomat két kérdéskörre összpontosítottam. Az első kérdés, hogy az érintettek megtették-e a szükséges intézkedéseket az agyhártya-gyulladásos megbetegedések terjedésének megakadályozására. E tekintetben elfogadom az MH Egészségvédelmi Intézete és az Országos Tisztiorvosi Hivatal vezető tisztségviselőinek szakvéleményét, miszerint az intézkedések kielégítőek voltak. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának nincsenek a szóban forgó kérdésben speciális szakmai ismeretei. Ilyen esetekben általában elfogadjuk a szakértő intézmények véleményét, hacsak azok nem feltűnően megalapozatlanok vagy elfogultak. Jelen esetben ilyen körülmény nem mutatható ki. Szükségesnek tartom azonban annak rögzítését, hogy a szóban forgó ügyben az esetleges szakmai tévedésnek, a nem megfelelő helyzetfelmérésnek vagy körültekintésnek rendkívül súlyos, az élethez való jogot érintő következményei is lehetnek. A kockázatok kivédése érdekében ezért fokozott elővigyázatosságra van szükség, és ez indokolhatja akár olyan széles körű megelőző intézkedések megtételét is, amelyek pillanatnyilag szükségtelennek vagy eltúlzottnak tűnhetnek. Ezért kérem az illetékeseket, ismételten fontolják meg ilyen további intézkedések (teljes körű torokváladék-szűrés, antibiotikumos kezelés, laktanyai zárlat) szükségességet.
	Aggályosnak tartom az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: Szolgálat), valamint a fegyveres erők hasonló feladatot ellátó közegészségügyi szervezetének elkülönülését, az intézményesített együttműködés hiányát. Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról szóló 1991. évi XI. törvény 2.§ (3) és (4) bekezdése a következők szerint rendelkezik:
2.§ (3) A fegyveres erők közegészségügyi feladataikat saját egészségügyi szolgálatuk útján látják el.
(4) A Szolgálat és a külön felhatalmazás alapján közegészségügyi feladatokat ellátó, valamint a Szolgálat feladatköréhez kapcsolódó tevékenységet végző egyéb szervezetek együttműködnek.
	A törvény tehát előírja a Szolgálat és a hasonló tevékenységet végző egyéb szervek, így a fegyveres erők külön szolgálatainak együttműködését, ennek formáiról azonban jogszabály, és tudomásunk szerint együttműködési megállapodás sem rendelkezik. Így a tényleges együttműködés bizonytalan, személyes kapcsolatokon és elhatározásokon alapul, ami nem elégíti ki az alkotmányos követelményeket. A legmagasabb szintű egészség mindenkit megillető joga azt követeli, hogy bizonyos járványügyi helyzetek kezelését - függetlenül attól, hogy azok hol alakultak ki - a különböző szervezetek egymás tevékenységéről tudva, tevékenységüket összehangolva, és szükséges esetén egységes irányítás alatt végezzék. Mivel ennek jogi keretei ma nem biztosítottak, az állampolgárok egészséghez való joga kerül közvetlen veszélybe, ami visszásságot okoz. Jelzem, hogy a vizsgált esetben jelenlegi ismereteink szerint nem lehet konkrét jogsérelmet megállapítani, a Szolgálat és az MH Egészségvédelmi Intézete tájékozódásunk szerint megfelelően együttműködött (bár az országos tisztifőorvos megjegyezte, hogy az eseményekről csak három napos késéssel értesültek), ezért csak a közvetlen veszélyre hivatkozom.
	A visszásságot tehát abban látom, hogy a szükséges együttműködésre és összehangolt tevékenységre nincs intézményes vagy jogi garancia. Ennek megteremtése a jövőben többféle eszközzel történhet. Elvben lehetséges a civil és a honvédségi szolgálatok összevonása, de ez nem feltétlenül szükséges, és szakmailag indokolt lehet az önálló honvédségi közegészségügyi rendszer további fenntartása. Szükséges azonban legalább a két szervezet közötti együttműködés jogszabályban való rögzítése, a honvédségi szolgálat jelentés adási és más együttműködési kötelezettségének előírása, valamint a Szolgálat szakmai felügyeleti jogának megteremtése a honvédségi szolgálat bizonyos tevékenységei vagy azok egésze felett. A konkrét megoldás megtalálása és kimunkálása a hatáskörömön kívül esik, ezért erre az érintett minisztériumokat kérem fel.
	Vizsgálatom másik kérdésköre az volt, hogy a kiképzőközpontban fennálló körülmények mennyiben  járultak hozzá a felsőlégúti megbetegedések feltűnő mértékű elterjedéséhez. Megállapítom elsőként, hogy nem fogadható el az a kiképzőközpontban kialakult gyakorlat, amely szerint az orvosi ellátást igénybe vevő sorkatonákat a hétvégi eltávozás megvonásával sújtják vagy fenyegetik. A hadköteles katonák jogállásáról szóló 1996. évi XLIV. törvény csak havi egy, nős katonák esetén két eltávozást tesz alanyi jogon kötelezővé, a további eltávozások a hatályos szabályozás szerint indokolás nélkül adhatók avagy megtagadhatók. Így - ha a kötelezően járó minimumot egyébként kiadják- formális törvénysértést nem valósít meg az sem, ha a további adható eltávozásokat azért nem engedélyezik, mert a katona orvosi ellátást vett igénybe. Tekintve azonban, hogy a sorkatonák túlnyomó többsége hét végén el kíván távozni, ezzel a gyakorlattal a betegeket is arra ösztönzik, hogy ne forduljanak orvoshoz. Ezért is fordul elő a kalocsai kiképzőközpontban, hogy sok beteg katona nem vesz igénybe orvosi ellátást. Így őket nem kezelik, illetve nem különítik el, ezért kórokozó hordozóként a fertőzéseket tovább terjeszthetik például úgy is, hogy konyhai munkán vesznek részt. Ez a gyakorlat a beszerzett adatok alapján hozzájárult a kiképzőközpontban kialakult súlyos közegészségügyi helyzethez, ezért a legmagasabb szintű egészség alkotmányos jogával összefüggésben e miatt visszásságot állapítok meg.
	A jelzett gyakorlat is alátámasztja azt a kifogást, amelyet az alkotmányos jogok honvédségen belüli érvényesítésének átfogó vizsgálatáról szóló jelentésemben (OBH 7459/1997.) az eltávozás adhatóságával, illetve indokolás nélküli megtagadhatóságával kapcsolatban felvetettem. Ez a szabályozás - amint azt más laktanyák vizsgálatánál is észleltem - módot ad informális fenyítésre, illetőleg arra, hogy az egyes jogaival (panaszjog, orvoshoz fordulás) élő katonát e miatt alkotmányellenesen hátrányos megkülönböztetésben részesítsék. Mivel ez a probléma általános jellegű, erre az átfogó vizsgálat utóvizsgálatáról készített jelentésemben rövidesen visszatérek.
	A vizsgálat alapján megállapítható, hogy valójában nem beteg sorkatonák is jelentkeznek orvosi ellátásra abból a célból, hogy magukat bizonyos szolgálati feladatok alól kivonják. Ezek kiszűrésére és a jelenség visszaszorítására megfelelő törvényes eszközöket kell találni. Felhívom az illetékesek figyelmét arra, hogy a hatályos Büntető Törvénykönyv szerint a fontos szolgálati  feladat alóli kibúvás bűncselekmény, ezért büntetőeljárásnak, egyéb esetekben pedig fegyelmi felelősségre vonásnak lehet helye. Természetesen ezekben az eljárásokban bizonyítani kell, hogy a katona valóban nem volt beteg, és hogy a kibúvás céljából és szándékával fordult orvoshoz, ami adott esetben nehéz lehet. Minden esetre a valóban betegeket nem lehet kollektív informális fenyítésben részesíteni csak azért, mert vannak vagy lehetnek olyanok is, akik a jogaikkal visszaélnek.
	A meghallgatásokból és a helyszíni tapasztalatokból arra a következtetésre jutottam, hogy a meghallgatott sorkatonák által jelzett, és nagyrészt a parancsnokuk által is elismert kifogásolható elhelyezési és szolgálatteljesítési körülmények is hozzájárultak a fertőző megbetegedések feltűnő mértékű elterjedéséhez, ezért az egészséges környezet és a legmagasabb szintű lelki és testi egészség alkotmányos jogával összefüggésben e miatt visszásságot állapítok meg. A problémák jelentős része az MH-nál általános jellegű, ezért a hosszabb távú megoldásokkal a rövidesen elkészülő utóvizsgálati jelentésemben foglalkozom. A visszásság kiküszöbölése érdekében most csupán azt kérem az illetékesektől, hogy legalább a rendkívül nagyszámú fertőző megbetegedések fennállásáig terjedő átmeneti időre intézkedjenek a körülmények javítására a kalocsai kiképzőközpontban. Ennek keretében naponta biztosítsák a C-vitamin ellátottsághoz szükséges friss gyümölcsöket és zöldségeket, tegyék lehetővé a megfelelő körülmények közötti napi melegvizes tisztálkodást, a szolgálati és a kiképzési feladatok végrehajtása során pedig ne tegyék ki a katonákat szükségtelenül a megfázás veszélyének.
	Helyszíni vizsgálatunk során nem volt mód az orvosok munkája iránti kritika megalapozottságának kivizsgálására, az ellentmondó állítások tisztázására. (A sorkatonákkal ugyanis késő délután, távozásunkat közvetlenül megelőzően beszéltünk.) Erre a kérdésre a kalocsai kiképzőközpont újabb ellenőrzésénél visszatérünk, és ezt a későbbiekben más laktanyákban is vizsgálni fogjuk.

Ajánlások
	1. Az Obtv. 20.§ (1) bekezdése alapján ajánlom az egészségügyi miniszternek és a honvédelmi miniszternek, hogy saját hatáskörükben, illetőleg szükség esetén magasabb szintű jogszabály módosításának kezdeményezésével intézkedjenek az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat, valamint az MH közegészségügyi szolgálata között szükséges együttműködés és összehangolt tevékenység jogi kereteinek megteremtésére.
	2. Az Obtv. 20.§ (1) bekezdése alapján ajánlom a Magyar Honvédség parancsnokhelyettesének, a Honvéd Vezérkar főnökének, intézkedjen arra, hogy az Alföldi Kiképzőközpontban (Kalocsa) vizsgálják felül az eltávozások kiadásának gyakorlatát, és szüntessék meg annak lehetőségét, hogy az orvosi ellátást igénybe vevő sorkatonákat a hétvégi eltávozásnál hátrányban részesítsék, illetőleg az eltávozás lehetőségéből kizárják.
	3. Az Obtv. 21.§ (1) bekezdése alapján kérem az MH Alföldi Kiképzőközpont (Kalocsa) parancsnokhelyettesét, saját hatáskörben tegye meg a sorkatonák élet- és munkakörülményeinek javításához, a megbetegedések elkerüléséhez szükséges, a megállapításokban említett intézkedéseket. Az Obtv. 21.§ (1) bekezdése alapján ajánlom a Magyar Honvédség parancsnokának, a Honvéd Vezérkar főnökének, hogy támogassa a kért intézkedések végrehajtását, szükség esetén pedig biztosítsa az átmenetileg szükségessé váló többletforrásokat.
	Kérem az érintetteket, hogy ajánlásaim elfogadásáról és intézkedéseikről 30, az 1. pontot illetően pedig 60 napon belül tájékoztassanak.

Budapest, 1999. december 23.

Dr. Polt Péter