OBH 5481/1999
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Bakos Anita

A vizsgálat megindítása
	A panaszos az állampolgári jogok országgyűlési biztosához intézett beadványában a Szent János Kórház idegorvosi szakrendelésén elszenvedett bánásmódot sérelmezte. A panaszos agyérgörcs szerű rosszullétek miatt ment be 1999. október 22-én a szakrendelésre, ahol az ügyeletes orvos megvizsgálta. A szakrendelésen a panaszos állítása szerint a következő események történtek: akarata ellenére CT vizsgálatot végeztek rajta, erőszakkal összetört gyógyszereket alumíniumkanálon nyomtak belé, tiltakozása ellenére dupla injekciót kapott. A panaszos azt is állítja, hogy erőszakkal vitték fel a pszichiátriára, eközben rángatták, taszigálták és véresre csavarták a csuklóját. 
	Mivel az ügyben felmerült az Alkotmány 54. §-ában foglalt emberi méltósághoz, az Alkotmány 70/D. §-ban foglalt lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez, és az egészségügyi törvényben foglalt betegjogok sérelmének a gyanúja, vizsgálatot indítottam. A vizsgálat során megkerestem a Szent János Kórház főigazgatóját és tájékoztatást kértem a panasz kivizsgálásáról és az azzal kapcsolatban kialakított állásfoglalásáról. Munkatársam a panaszost telefonon keresztül meghallgatta, továbbá az ügyről tájékoztatást kértem a panasz által tanúként megjelölt személyektől is.

Az érintett alkotmányos jog
A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG ALKOTMÁNYA
54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.

Alkalmazandó jogszabályok

Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény
Az emberi méltósághoz való jog
10. § (1) Az egészségügyi ellátás során a beteg emberi méltóságát tiszteletben kell tartani.
(2) A betegen - e törvény eltérő rendelkezésének hiányában - kizárólag az ellátásához szükséges beavatkozások végezhetők el.
(3) Az ellátás során a beteg jogainak gyakorlásában csak az egészségi állapota által indokolt ideig - törvényben meghatározott - mértékben és módon korlátozható.
(4) A beteg személyes szabadsága - ellátása során - fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerekkel vagy eljárásokkal kizárólag sürgős szükség esetén, illetőleg a beteg vagy mások élete, testi épsége és egészsége védelmében korlátozható. A beteg korlátozása nem lehet büntető jellegű, és csak addig tarthat, ameddig az elrendelés oka fennáll.

Az intézmény elhagyásának joga
12. § (1) A betegnek joga van az egészségügyi intézményt elhagyni, amennyiben azzal mások testi épségét, egészségét nem veszélyezteti. E jog csak törvényben meghatározott esetekben korlátozható.
(2) A beteg távozási szándékát a kezelőorvosnak bejelenti, aki ezt a tényt a beteg egészségügyi dokumentációjában feltünteti.
(3) Amennyiben a beteg az egészségügyi intézményt bejelentés nélkül hagyja el, a kezelőorvos ezt a beteg egészségügyi dokumentációjában feltünteti, továbbá, ha a beteg állapota indokolja, az intézmény elhagyásának tényéről értesíti az illetékes hatóságokat, valamint cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes beteg esetén a törvényes képviselőt.
(4) A beteg egészségügyi intézményből történő elbocsátásáról a beteget, illetőleg hozzátartozóját előzetesen tájékoztatni kell, lehetőség szerint legalább 24 órával a tervezett elbocsátást megelőzően.

A tájékoztatáshoz való jog
13. § (1) A beteg jogosult a számára egyéniesített formában megadott teljes körű tájékoztatásra.
(8) A betegnek joga van arra, hogy számára érthető módon kapjon tájékoztatást, figyelemmel életkorára, iskolázottságára, ismereteire, lelkiállapotára, e tekintetben megfogalmazott kívánságára, valamint arra, hogy a tájékoztatáshoz szükség esetén és lehetőség szerint tolmácsot vagy jeltolmácsot biztosítsanak.
Az önrendelkezéshez való jog
15. § (1) A beteget megilleti az önrendelkezéshez való jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható.
(2) Az önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg szabadon döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza, figyelembe véve a 20. §-ban előírt korlátozásokat.
(3) A betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és kezelését érintő döntésekben részt vegyen. Az e törvényben foglalt kivételektől eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg megtévesztéstől, fenyegetéstől és kényszertől mentes, megfelelő tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja.
(4) A beteg a (3) bekezdésben foglalt beleegyezését szóban, írásban vagy ráutaló magatartással megadhatja, kivéve, ha e törvény eltérően nem rendelkezik.
(5) Az invazív beavatkozásokhoz a beteg írásbeli vagy - amennyiben erre nem képes - két tanú együttes jelenlétében, szóban vagy más módon megtett nyilatkozata szükséges.
(6) A beteg a beavatkozás elvégzéséhez való beleegyezését bármikor visszavonhatja. A beleegyezés alapos ok nélküli visszavonása esetén azonban kötelezhető az ennek következtében felmerült és indokolt költségek megtérítésére.
189. § (1) A pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során - helyzetére való tekintettel - fokozott védelemben kell részesíteni.
(2) A pszichiátriai betegnek a 6-25. § szerinti jogai - egészségügyi ellátása során - csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig, továbbá - a 193. §-ban foglalt kivétellel - abban az esetben korlátozhatók, ha a beteg veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít. Az emberi méltósághoz való jog azonban ebben az esetben sem korlátozható.

A megállapított tényállás

1. A kórház állásfoglalása
	A kórház főigazgatója és orvos-igazgatója 2000. február 18-án kelt levelükben tájékoztattak az panasz kivizsgálásáról és az üggyel kapcsolatos állásfoglalásukról. A panaszost a háziorvos utalta be intézetük szakrendelőjébe a néhány nappal korábban fellépett látás- és beszédzavar, illetve a jobb arcfél zsibbadása miatt. A háziorvos nem jelölt meg diagnózist. A panaszok és a tünetek alapján organikus psychosyndrómára gyanakodtak, amelynek hátterében ischaemiás stroke, esetleg subarachnoidealis vérzés, illetve agyi metastasis lehetősége merült fel. 
	A betegen neurológiai vizsgálatot és vérnyomásmérést végeztek, valamint felmérték a psychés statust. A csatolt orvosi dokumentációból is megállapítható, hogy a beteget nem tartották psychésen intactnak, mivel tudata beszűkült volt, helyzetét nem tudta reálisan értékelni. A koponya CT - vizsgálatát feltétlenül szükségesnek ítélték meg, mivel az megerősíthette vagy kizárhatta volna a feltételezett diagnózisokat. 
	A betegnek magas vérnyomása miatt (170/100Hgmm) 1 tbl. Corinfart adtak. Nagyfokú szorongása, nyugtalansága enyhítésére a vizsgálat elvégezhetősége érdekében intramusculárisan 2 ampulla Seduxent kapott. A koponya CT-vizsgálatára nem tudták azonnal elküldeni a beteget, ehhez a hozzátartozót kellett megvárni. Mivel a Neurológiai Osztályról valószínűleg eltávozott volna, bevezették a Psychiátriai Osztály kezelőjébe, ahol körülbelül fél órát töltött. A fiát telefonon értesítették, megérkezése után együtt mentek föl az emeleti II. Neurológiai Osztályra. A beteg korábbi psychiátriai kezeléséről nincs tudomásuk. 
	Arra kérdésre, hogy milyen testi kényszert alkalmaztak, a következő tájékoztatást kaptam. A beteg kezét meg kellett fogni, mert menekülni akart. A szakrendelőből kiszaladt az udvarra, segítséget kellett kérni a visszavezetéshez. A testi kényszer alkalmazásának oka az volt, hogy a beteget nem tartották pszichésen intactnak, beszámíthatónak. A tünetek alapján súlyos kóros elváltozásokra is gondolniuk kellett, és ezeket a beteg érdekében megerősíteni vagy kizárni feltétlenül szükséges volt. A koponya CT-vizsgálat intracranialis kóros eltérést nem igazolt, ezt követően a beteg önkényesen elhagyta a Neurológiai Osztályt.
	Összefoglalva, a kórház álláspontja a panasszal kapcsolatban, hogy súlyos orvosszakmai hiba lett volna a panaszost a CT-vizsgálatot is magában foglaló - megfelelő magas szintű szakellátás nélkül elbocsátani. Külön kiemelték azt a tényt, hogy a beteg megnyugtatása és biztonságérzetének kialakítása érdekében a közeli hozzátartozót haladéktalanul értesítették, és a panaszolt CT-vizsgálat már az ő jelenlétében történt.   

2. A panaszos által megjelölt tanúk állásfoglalása
	A panaszos fia a következőképpen számolt be az eseményekről. Aznap ebédidőtájt ért haza az egyetemről, és meglepetéssel tapasztalta, hogy édesanyja nincs otthon. Nemsokára telefonon kereste az idegorvosi szakrendelés ügyeletes orvosa, és kérte, hogy menjen be a kórházba az édesanyjához. Édesanyjával is beszélt telefonon, aki elpanaszolta, hogy szeretett volna hazamenni, de nem engedték. Ez főleg azért bántotta, mert nem tudott főzni a fiának. Amikor beérkezett a kórházba, édesanyját gyógyszerektől kába állapotban találta, nehezére esett beszélni, nagyon gyengének érezte magát, főleg azért mert éhgyomorra kellett a laborba mennie, üres gyomorra kapta a sokféle gyógyszert, és a CT vizsgálatra várva már 18 óra felé járt az idő. A CT vizsgálat eredménye végül negatív lett. Édesanyja maga szemfenék vizsgálatot kért, de ezt a kérését nem teljesítették, ezért a CT vizsgálat után együtt átmentek a szemészetre, ahol gyorsan megcsinálták a vizsgálatot. Végül 18:30-kor hagyták el a kórházat, ahonnan édesanyja gépkocsit vezetett hazáig. 
	Egy másik tanú levélben tájékoztatott a történekről. A tanú a panaszost mint gyermekeinek tanárát ismerte meg és hosszú évek alatt ez az ismeretség barátsággá fejlődött. Az 1999. október 22-én történteket megelőzően már tudott a panaszos rosszulléteiről és maga is javasolta, hogy forduljon orvoshoz. 1999. október 22-én várta a telefonhívását az orvosi véleményre vonatkozóan, amikor egy idegen női hang kereste, aki meglepődött azon, hogy ő ismeri a panaszost, tud a problémáiról és nagyon értelmes embernek tartja. A telefonáló ellenkező meggyőződéséről tudatta, majd kérte, hogy menjen el érte a János Kórházba. Egyéb elfoglaltsága miatt erre nem volt módja, de kérte a telefonáló orvosnőt, hogy beszélhessen a panaszossal. Megtudva a történteket értetlenül és megdöbbenve próbálta meg vigasztalni. Majd ismét az orvosnővel beszélt, akit arra kért, hogy engedje el a panaszost, ha a beadott gyógyszerek nem gátolják az autóvezetésben, hiszen saját autóval ment oda. Később megtudta, hogy a fiával elengedték a panaszost, ami számára érthetetlen, hiszen ha a panaszost olyan állapotúnak ítélték, hogy egyedül nem engedték el, akkor hogy engedhették el autóvezetői engedéllyel nem rendelkező fiával. A panaszos napokkal történtek után is nagyon megviseltnek látszott. 

A vizsgálat megállapításai 
	A vizsgálat tárgya az volt, hogy sértette-e a beteg önrendelkezéshez való jogát az, hogy akarata ellenére vizsgálatokat végeztek rajta, gyógyszereket és injekciót adtak be neki. Továbbá, hogy tiltakozása ellenére felvitték az ideggyógyászati szakrendelésről a pszichiátriai osztályra. A panaszos továbbá kifogásolta a durva és erőszakos bánásmódot is. Állítása szerint a doktornő porig alázta és nem vette emberszámba. Továbbá fenyegetőzött, hogy visszatartja a személyi igazolványát is. A panasznak ezt a részét a rendelkezésre álló vizsgálati eszközökkel nem tudjuk vizsgálni. A vizsgálat tárgyát képezheti azonban, hogy a panaszos ellen alkalmazott testi kényszer sértette-e a panaszost személyi szabadsághoz való jogában.
	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban Egészségügyi törvény) 15. § (3) bekezdése értelmében a betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és kezelését érintő döntésekben részt vegyen. Az e törvényben foglalt kivételektől eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg megtévesztéstől, fenyegetéstől és kényszertől mentes, megfelelő tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja. Az idézett törvény 20. § (1) bekezdése kimondja, hogy a cselekvőképes beteget - a (2)-(3) bekezdésekben foglaltakra tekintettel, illetőleg a (6) bekezdésben foglalt eset kivételével - megilleti az ellátás visszautasításának joga, kivéve, ha annak elmaradása mások életét vagy testi épségét veszélyeztetné. 
	A kórház a panasszal kapcsolatban úgy foglalt állást, hogy a beteget nem tartották psychésen intactnak, mivel tudata beszűkült volt, helyzetét nem tudta reálisan értékelni. Annak megítélése, hogy a beteg beszűkült tudati állapotban volt-e, vagy sem, olyan orvos-szakmai kérdés, amelyben az országgyűlési biztos nem foglalhat állást. Felmerül azonban a kérdés, hogy miért nem hívtak pszichiátriai konziliáriust a beteghez, pszichés állapotának pontos felmérésére. Ez segíthetett volna tisztázni, hogy valóban beszűkült tudati állapotban volt-e a panaszos.
	Belső pszichiáter szakértőnk a csatolt orvosi dokumentáció alapján kifejtette, hogy a panaszos esetében eléggé gyakori módon, de ugyanakkor meglehetősen szerencsétlenül, egybe esett a kivizsgálandó neurológiai folyamat (tu. áttét, stroke) és a pszichés zavar, amely véleménye szerint egy akutan zajló ameniform pszichotikus állapot volt. Ez annyit tesz, hogy a motiválatlan szorongás következtében a beteg egyre kevésbé képes a történtek reális értékelésére, téves észrevevései támadnak, paranoiddá válik. Tudni kell azonban, hogy itt múló (bár visszatérő) állapotról van szó, amelyet annak elmúltával a beteg, mint én-idegent él meg, sőt nem is nagyon emlékszik rá. 
	Az Eütv. 20. § (2) bekezdése értelmében a beteg minden olyan ellátást, amelynek elmaradása esetén egészségi állapotában súlyos vagy maradandó károsodás következne be, csak közokiratban, vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban utasíthat vissza. Az Eütv. 21. § (1) bekezdése értelmében a cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes beteg esetén a 20. § (2) bekezdése szerinti ellátás nem utasítható vissza. Felmerül a kérdés, hogy a beteg ebben az esetben jogilag cselekvőképtelennek vagy korlátozottan cselekvőképesnek minősül-e. A cselekvőképtelenség és a korlátozott cselekvőképesség jogi fogalmát a Ptk. II. fejezete adja meg. 
	A Ptk. 17. § értelmében gondnokság alá helyezés nélkül is cselekvőképtelen az, aki olyan állapotban van, hogy az ügyei viteléhez szükséges belátási képessége teljesen hiányzik. A Ptk kommentár szerint a cselekvőképesség csak azt illeti meg, aki az ügyei viteléhez szükséges belátási képességgel rendelkezik, ezért gondnokság alá helyezés nélkül is cselekvőképtelennek kell tekinteni azt a személyt, akinek ez a képessége - adott esetben a jognyilatkozata megtételekor - teljesen hiányzik. A belátási képesség átmeneti hiányát eredményező állapotban tett jognyilatkozat a cselekvőképtelenség okán érvénytelen. Az ilyen állapot megszűnte a teljes cselekvőképesség visszaállását eredményezi. A belátási képesség hiányát eredményező állapot - szemben a Ptk. 16. § (2) bekezdésével - csak átmeneti jellegű lehet, s tényleges fennállását kizárólag az adott jognyilatkozat (pl. az ellátás visszautasítása) megtételekor, az adott helyen, időben és körülmények között kell és lehet vizsgálni. A bírósági gyakorlat az adott időpontban fennálló cselekvőképtelenség megítélésénél az elmeorvos-szakértői véleményen kívül figyelembe veszi, hogy az adott nyilatkozat a beteg cselekvőképessége esetén is indokolt lett volna-e, a nyilatkozó egyébkénti magatartását, más nyilatkozataihoz képest tanúsított és más személyekhez képest viszonyított magatartását is. Az országgyűlési biztos kompetenciáját meghaladja az, hogy állást foglaljon abban a kérdésben, hogy a beteg az adott helyzetben cselekvőképesnek vagy cselekvőképtelennek minősült-e. Ezt vita esetén a bíróság dönti el olyan széles körű bizonyítási eljárás lefolytatásával, amelyre az országgyűlési biztosnak nincs lehetősége, ezért csak elvi és általános megállapítások tételére szorítkozhat.
	Az orvos egy ilyen helyzetben, amikor a beteg vissza kívánja utasítani a vizsgálatot, de az ő szakmai-etikai meggyőződése az, hogy vizsgálat nélkül elengedni a beteget súlyos felelőtlenség lenne, nem könnyű dilemmával néz szembe. Nem marasztalható el a kórház azért, mert szakmai meggyőződésből a beteg vélt vagy valós érdekében nem engedte el az általa szükségesnek tartott vizsgálatok lefolytatása nélkül. A testi kényszer alkalmazására is ennek érdekében került sor, ezért ezt külön nem vizsgálom. Viszont ilyen döntések meghozatalakor a lehető legteljesebb mértékben figyelembe kell venni a beteg kívánságát is, hiszen az egészségügyben bekövetkezett szemléletváltás, amelynek a tükre az új egészségügyi törvény, amely részletesen kifejti a betegek jogait, a beteg önrendelkezéshez való jogát helyezi középpontba. Az önrendelkezéshez való jog a legalapvetőbb emberi jogból az emberi méltósához való jogból fakad. Ennek a jognak azonban van egy másik oldala is, a döntésért való felelősséget átteszi a betegre. Amennyiben az orvos a beteg számára érthető módon, életkorának, iskolázottságának, ismereteinek és lelkiállapotának, illetve a beteg e tekintetben megfogalmazott kívánságának megfelelő tájékoztatást ad a betegnek az egészségi állapotával kapcsolatos kérdésekről és a beteg ennek fényében valamilyen döntést hoz, ezért a döntésért ő viseli a felelősséget. Ebben a tekintetben érdekazonosság van az orvos és a beteg között, hiszen mindkettőnek az az érdeke, hogy a beteg a számára lehető legjobb döntést hozza. Az orvos szakmai meggyőződésének fényében és szakmai tudásából eredő fölénnyel képes arra, hogy beteg döntését befolyásolja. De mint már leírtam, a megfelelő tájékoztatás birtokában a döntés felelőssége a beteget terheli. Tehát a kórház felelőssége ebben a helyzetben abban foglalható össze, hogy a megfelelő tájékoztatás nyújtásával megteremtse a feltételeket ahhoz, hogy a beteg megalapozott döntést tudjon hozni, és gondoskodjon arról, hogy a betegek önrendelkezéshez való joga szakmailag megengedhető lehető legteljesebb mértékben érvényesüljön.
	A vizsgáló orvos helyesen járt el, amikor a panaszos fiát értesítette és behívta édesanyjához a kórházba. Súlyos mulasztás követett el azonban azzal, hogy nem figyelmeztette a panaszost vagy fiát arra, hogy éhgyomorra beadott két ampulla Seduxen után a panaszos nincs autóvezetésre alkalmas állapotban. Azzal, hogy ilyen állapotban vezetett, nemcsak maga, hanem fia és más emberek életét is veszélyeztette.

	Annak megállapításához, hogy sértette-e a beteg önrendelkezéshez való jogát az, hogy akarata ellenére vizsgálatokat végeztek rajta, gyógyszereket és injekciót adtak be neki, illetve vizsgálat céljából tiltakozása ellenére felvitték az ideggyógyászati szakrendelésről a pszichiátriai osztályra az országgyűlési biztosnak olyan orvos-szakmai kérdésben kellene állást foglalnia, ti. hogy a beteg beszűkült tudati állapotban volt-e, amelyre nincs hatásköre. Ezért alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság a jelen ügyben nem állapítható meg.
	Azonban a kórház azzal, hogy a panaszost vagy a fiát nem figyelmeztette arra, hogy éhgyomorra beadott két ampulla Seduxen után a panaszos nincs autóvezetésre alkalmas állapotban, a panaszos és a fia az Alkotmány 54. §-ban foglalt élethez való jogával összefüggő visszásság közvetlen veszélyét idézte elő. Ezért azt ajánlom a kórház főigazgatójának, hogy most és a jövőben tegye meg az ilyen és hasonló ügyben a szükségesnek tartott intézkedéseket. 

Budapest, 2000. július 24.

Gönczöl Katalin