OBH 5163/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	Neve elhallgatását kérő panaszos, aki a rendőrség hivatásos állományú tagja, szóban terjesztette elő panaszát. Elmondta, hogy a rendőrök eljárásaik során súlyos jogsértéseket követnek el nemcsak a gyanúsítottakkal, hanem sokszor a tanúkkal és a sértettekkel szemben is. Állítását arra alapozta, hogy a kihallgatások során kényszerítő eszközöket használnak, a kihallgatott személyt - akár fiatalkorú, akár felnőtt korú - megverik, megalázzák. 
	Elmondta azt is, hogy a rendőrök a jogsértéseket úgy követik el, hogy kétséget kizáró bizonyítéka ne legyen cselekményüknek. Ezért a rendőrök elleni esetleges büntetőfeljelentés alapján indult nyomozások eredménytelenek.
	A panasz alapján - tekintettel a jogállamiság, a jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz, a jogorvoslathoz, az emberi méltósághoz és a személyi szabadsághoz való jog, továbbá az ifjúságnak a létbiztonsághoz fűződő joga sérelmének gyanújára, valamint arra, hogy a panaszos által elmondottakhoz hasonló tartalmú beadványok már korábban is érkeztek hivatalunkba - vizsgálatot rendeltem el. Ennek során - megbízásomból - munkatársaim személyesen meghallgatták a panaszost. Ezen kívül a belügyminisztert vizsgálat tartására továbbá arra kértem fel, hogy a Rendvédelmi Szervek Védelmi Szolgálatával végeztessen felderítő tevékenységet a Budapesti, a Pest és a Veszprém Megyei Rendőr-főkapitányságok közbiztonsági és bűnügyi állománya által személyes szabadságukban korlátozott állampolgárokkal szemben folytatott eljárásokra kiterjedően. 

Érintett alkotmányos jogok
Az emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § /1/ bek.).
A személyes szabadsághoz való jog (Alk. 55. § /1/ bek.)
Az ifjúság létbiztonsághoz, neveléshez fűződő joga (Alk. 16. §).
A jogorvoslathoz való jog (Alk. 57. § /5/ bek.).
A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elve, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.). 

A vizsgálat megállapításai
	A munkatársaim által személyesen meghallgatott panaszos fenntartotta az általa korábban elmondottakat és azt konkrét esetekkel egészítette ki. Ezek a következők voltak:
	- 1997. január utolsó napjaiban az aszódi rendőrőrsön - a panaszos által gúny néven megnevezett - fiatalkorú személyt bántalmazott öt rendőr, majd átszállították a Gödöllői Rendőrkapitányságra. A kapitányságon a fiatalkorú bántalmazása folytatódott. Ott másik két rendőr ütötte meg több esetben. A bántalmazott személyt a rendelőintézet orvosa megvizsgálta és látleletet készített. Ezt követően a fiatalkorút a fogdába, felnőtt személyekkel egy zárkába helyezték.
	- 1997. január közepén Gödöllőn a rendőrök elfogtak öt fiatalembert, akiket gépjárműfeltörésen tetten értek. Valamennyi személyt előállították a kapitányságra, ahol - a panaszos által megnevezett - négy rendőr széklábbal, hátra és nyakra irányzott ütésekkel bántalmazta őket. A fiatalembereket kihallgatásuk, illetve bántalmazásuk után szabadon engedték.
	- 1995. tavaszán - állampolgári bejelentés alapján - a BRFK II. kerületi Rendőrkapitányságról akciócsoport vonult ki egy pesthidegkúti italbolthoz, ahol néhány nappal korábban rablást követtek el. Az akciócsoport a rablás elkövetőjének vélt három, román állampolgárságú személyt előállított a kapitányságra. Az előállított személyeket az akciócsoport tagjai - először a helyszínen, majd a kapitányságon - többször megrúgták, megütötték. Az egyik személy a bántalmazás közben epilepsziás rohamot kapott, ezért mentőt hívtak. A mentőorvos megállapította, hogy ennek a személynek a karja is eltörött. A rendőri bántalmazás következtében egy másik előállított személy bordatörést szenvedett. Elszámoltatásukat követően mindhárom személyt szabadon engedték, mert kiderült, hogy nem ők voltak a szóban forgó rablás elkövetői.
	A panaszos által elmondott konkrét esetekről a belügyminisztert - a vizsgálatra való felkérésről szóló megkeresésemben - tájékoztattam.
	A belügyminiszter megkeresésemnek eleget tett. Felkérte a Rendvédelmi Szervek Védelmi Szolgálatát felderítő tevékenységének fokozására, valamint utasította a minisztérium Rendvédelmi Felügyelet Felügyeleti és Ellenőrzési Főosztályát, hogy a panaszos által konkrétan megjelölt ügyeket vizsgálja ki.
	A belügyminiszter tájékoztatott a panaszos által gúny néven megjelölt, fiatalkorú személy pontos személyi adatairól. Ezt a személyt a 3611/1996. bü. számú ügyben, 1997. január 13-án vette bűnügyi őrizetbe a Gödöllői Rendőrkapitányság, mert alapos gyanú merült fel arra, hogy 26 rendbeli vagyon elleni bűncselekményt követett el. Az őrizetbe vett személy - őrizetbe vételének napján - fogdaellenőrzés alkalmával sérelmezte, hogy őt az ügy előadója megverte. Ennek alapján a Gödöllői Rendőrkapitányság vezetője a 47/2/1997. szám alatt tényfeltáró vizsgálatot folytatott. Megállapította, hogy a fogvatartott személyen található sérüléseket nem rendőr okozta, hanem azok az állampolgárok, akik őt Bag községben egy italbolt betörésén tettenérték.
	A miniszteri tájékoztató szerint a fiatalkorú fogvatartottat valóban felnőtt korú személyekkel egy zárkában helyezték el. Ennek oka az volt, hogy ez időben a 9 helységből álló fogdában 20 fő őrizetes volt elhelyezve, vagyis nem volt külön zárka.
	A miniszter tájékoztatott arról is, hogy megalapozatlan volt tényfeltáró vizsgálat keretén belül a rendőrségnek elbírálni a szóban forgó fiatalkorú fogvatartott azon sérelmét, mely szerint őt az ügy előadója bántalmazta. A Magyar Köztársaság Ügyészségéről szóló 1972. évi V. törvény melléklete szerint ugyanis a rendőr által elkövetett bűncselekmény nyomozása az ügyészségi nyomozó hivatal hatáskörébe tartozik. Erre figyelemmel a Gödöllői Rendőrkapitányság akkor járt volna el helyesen, ha a fogvatartott által előadottakat feljelentésnek tekinti és azt az ügyészségnek megküldi. Ezen megállapításai alapján a belügyminiszter utasította az országos rendőrfőkapitányt, hogy a fiatalkorú fogvatartott személyt ismételten hallgassák meg és hívják fel a figyelmét arra, hogy - ha korábbi sérelmét fenntartja - az ügyben keletkezett iratokat átteszik az illetékes ügyészi szervhez. 
	A miniszter tájékoztatott továbbá arról, hogy a rendőrség megkísérelte foganatosítani a szóban forgó személy ismételt meghallgatását, de tartózkodási helye ismeretlen volt, az annak megállapítására tett intézkedések pedig nem jártak eredménnyel. Ezért a meghallgatást nem tudták elvégezni, és - meghallgatás hiányában - további intézkedést (iratoknak az ügyészséghez való áttétele) sem tudtak tenni.
	A belügyminiszter tájékoztató levele tartalmazta azt is, hogy - megegyezően a panaszos által elmondottakkal - Gödöllőn valóban tetten értek gépkocsi feltörés közben öt váci lakosú személyt. Valamennyi elfogott személlyel szemben a Gödöllői Rendőrkapitányság vagyon elleni bűncselekmények elkövetésének alapos gyanúja miatt folytatott nyomozást. Egyik személy sem tett azonban feljelentést, illetve nem élt panasszal sem a Pest Megyei Ügyészség Nyomozó Hivatalába, sem a Gödöllői Városi Ügyészségen, sem a Gödöllői Rendőrkapitányságon azért, mert bántalmazták. A büntetőeljárás iratai sem tartalmaztak olyan adatot, mely rendőri bántalmazásukra utalt volna.
	A miniszter arról is tájékoztatott, hogy 1995-ben Budapest, II. Pesthidegkút területéről rablás elkövetésének alapos gyanúja miatt nem állítottak elő román állampolgárt. Ezért a panaszos ezen részével összefüggésben nem tudott vizsgálatot folytatni.
	A panaszos által elmondott három konkrét eset kivizsgálását - a belügyminiszter megbízásából - a Rendvédelmi Szervek Védelmi Szolgálata vezetője folytatta le. A szolgálat vezetője - a miniszter előzőekben leírt válaszával megegyező tartalommal - közvetlenül is tájékoztatott megállapításairól.	
	A belügyminiszter - kérésemnek megfelelően - megvizsgáltatta a Budapesti, a Pest és a Veszprém Megyei Rendőr-főkapitányságok közbiztonsági és bűnügyi állománya által személyes szabadságukban korlátozott állampolgárokkal szemben folytatott eljárásokat is. Olyan adatot, körülményt nem állapított meg, mely szerint a rendőrség a személyes szabadságában korlátozott állampolgárral szemben jogszerűtlenül járt volna el. Megállapította viszont, hogy a kényszerítő eszközök kivizsgálásával kapcsolatos jegyzőkönyvek, jelentések nem kellően részletesek. Felmerült az is, hogy a kényszerítő eszközök kivizsgálásának jogszerűsége elbírálását tartalmazó formanyomtatvány nem mindenben felel meg az államigazgatási eljárás szabályainak. A feltárt hiányosságok megszüntetése érdekében szükséges intézkedések megtételére a miniszter felhívta az Országos Rendőr-főkapitányság vezetőjét.
	Vizsgálatom során a Belügyminisztérium Felügyeleti és Ellenőrzési Hivatal Rendvédelmi Szervek Felügyeleti Főosztálya arról is tájékoztatott, hogy - a vizsgált panasszal összefüggésben - az Országos Rendőr-főkapitányság 1997-ben kötelezővé tette, hogy a főkapitányi vezetői értekezletek tárgyalják meg és értékeljék a személyes szabadságot korlátozó rendőri intézkedések, valamint a kényszerítő eszközök használatának alakulását, azok jogszerűségét, szabályszerűségét, szükségességét, továbbá a parancsnoki ellenőrzési gyakorlatot. Ezen kívül 1998-ban a főkapitányi vezetői értekezleteken a parancsnokok értékelték az országgyűlési biztosok rendőrséget érintő ajánlásainak megvalósulását. A főkapitányságok vezetői értekezleten - saját kezdeményezésük szerint is - foglalkoztak, illetve foglalkoznak a személyes szabadságukban korlátozott állampolgárokkal szemben folytatott eljárások gyakorlati tapasztalataival. 1999-ben például a Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság vezetői értekezleten értékelte a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény alkalmazásának tapasztalatait, különös tekintettel az elfogást, előállítást követően foganatosított nyomozási cselekményekről felvett jegyzőkönyvek tartalmi és alaki követelményeire.
	Tartalmazza a Felügyeleti Főosztály levele továbbá, hogy az Országos Rendőr-főkapitányság és a megyei rendőr-főkapitányságok szakirányító szervei ellenőrzéseinek, valamint a minisztérium a rendvédelmi szervek felügyeleti ellenőrzési feladatainak egyik fontos szempontja a szóban forgó téma. Például 1999-ben a Hajdúhadházi Rendőrkapitányságon és a Kiskunhalasi Határőr Igazgatóságon a Rendvédelmi Szervek Felügyeleti Főosztálya által folytatott ellenőrzés során is kiemelt szempont volt a személyes szabadságot korlátozó intézkedések és a kényszerítő eszközök alkalmazása gyakorlatának vizsgálata.
	A belügyminiszter megállapításait és ügyben kialakított álláspontját, valamint a minisztérium Felügyeleti és Ellenőrzési Hivatal Rendvédelmi Szervek Felügyeleti Főosztálya tájékoztatását elfogadtam. 
	Elfogadtam a Gödöllői Rendőrkapitányság és a BRFK II. kerületi Rendőrkapitányság akciócsoportja intézkedéseit sérelmező panasszal kapcsolatos miniszteri tájékoztatót is. A miniszter által megállapítottak ellenkezőjét ugyanis utólag bizonyítani nem lehet. Az országgyűlési biztosnak pedig nincs módja, sem lehetősége további bizonyítékok beszerzésére. Így a panasz ezen részében azokra a bizonyítékokra hagyatkoztam, melyeket a miniszteri vizsgálat nyújtott. 
	Vizsgálatom során a következő alkotmányos emberi jogokkal kapcsolatos visszásságot állapítottam meg:
	- A Gödöllői Rendőrkapitányság a jogállamiság és az abból származó jogbiztonság elvével - különösen a személyi szabadságot korlátozó kényszerintézkedés alá vont fiatalkorú érdekeire -, valamint a személyi szabadsághoz való joggal és az ifjúságnak a létbiztonsághoz fűződő joga érvényesülésének követelményével összefüggésben  alkotmányos visszásságot  okozott azzal, hogy nem tett eleget a rendőrségi fogdák rendjéről szóló 19/1995. (XII. 13.) BM rendelet 18. § (1) bekezdésében foglaltaknak, mely szerint: „ A fogvatartás során el kell különíteni: ... e) a fiatalkorúakat a felnőtt korúaktól, ..." Ezen rendelkezés figyelmen kívül hagyása alól a kapitányságot nem mentesítette, hogy a fogdában akkor nem volt olyan zárka, ahová az őrizetbe vett fiatalkorút el lehetett volna különíteni a felnőtt korú fogvatartottaktól. Akkor járt volna el jogszerűen a Gödöllői Rendőrkapitányság, ha a  fiatalkorú fogvatartása helyéül más rendőrségi fogdát, esetleg bv. intézetet jelölt volna ki.
	- A Gödöllői Rendőrkapitányság vezetője akkor, amikor tényfeltáró vizsgálat keretében bírálta el a fogvatartott fiatalkorúnak azt az állítását, hogy őt az ügy előadója bántalmazta, - figyelemmel a fogvatartott fiatalkorú azon érdekére, hogy sérelmét elfogulatlanul, pártatlanul ítéljék meg - ugyancsak a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményével, valamint a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben alkotmányos visszásságot okozott. A kapitányság vezetőjének ez a magatartása alkalmas volt továbbá a jogorvoslati jog csorbítására is tekintettel arra, hogy a fogvatartottnak nem volt lehetősége a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (Be.) 148. § (1) bekezdése - mely így szól: "Akinek a hatóság határozata, intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása a jogait vagy érdekeit sérti, emiatt panasszal élhet." - által biztosított panaszjoggal élni.
	- A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményével összefüggésben - tekintettel azoknak az állampolgároknak a jogos érdekére, akikkel szemben a kényszerítő eszközt alkalmazták, továbbá az ártatlanság vélelmére - alkotmányos visszásság keletkezett akkor is, amikor a Budapesti, a Pest és a Veszprém Megyei Rendőr-főkapitányságok közbiztonsági és bűnügyi állománya által alkalmazott kényszerítő eszközök kivizsgálásával kapcsolatos jegyzőkönyvek, jelentések nem voltak kellően részletesek. Az alkotmányos visszásságot az okozta, hogy az illetékes parancsnokok nem tettek eleget a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995. (III. 1.) BM rendelet (szolgálati szabályzat) 51. § (3) és (4) bekezdéseiben foglaltaknak, mely jogszabályhelyek előírják, hogy a kényszerítő eszközök alkalmazását követően a rendőr elöljárója (parancsnoka) köteles vizsgálni annak szükségességét, jogszerűségét, az arányosság követelményének megtartását. Megállapításairól részletes jelentést kell készítenie. Ha megállapítása szerint a kényszerítő eszközök alkalmazására törvényes feltételek hiányában került sor, az intézkedő rendőr ellen az eset súlyának megfelelő eljárást kell kezdeményeznie. Hozzájárult a szóban forgó alkotmányos visszásság okozásához annak a formanyomtatványnak a tartalma is, melyet a kényszerítő eszköz alkalmazásáról kell a rendőrnek kitölteni-e, illetve melyen a parancsnok minősítése szerinti megállapítás aláhúzásával (vagy a nem megfelelő kihúzásával) kell a parancsnoknak állástfoglalnia a kényszerítő eszköz alkalmazásának szükségességéről, jogszerűségéről és arányosságáról.
	A megállapított alkotmányos emberi jogokkal összefüggő visszásságok megszüntetése érdekében az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban: Obtv.) 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom 
	- Az Országos Rendőr-főkapitányság vezetőjének, hogy hívja fel az illetékes vezetői állomány figyelmét az elöljárói kötelezettségek maradéktalan betartására, különösen arra, hogy a kényszerítő eszköz alkalmazásának jogszerűségét, szakszerűségét, az arányosság követelményének megtartását minden esetben maradéktalanul vizsgálják meg és annak eredményéről - a szolgálati szabályzat 51. § (4) bekezdésére figyelemmel - készítsenek részletes jegyzőkönyvet és jelentést.
	- Az Országos Rendőr-főkapitányság vezetőjének, hogy vizsgáltassa felül azt a formanyomtatványt, melyet a rendőri állomány a kényszerítő eszközök alkalmazásáról szóló jelentés készítésekor, az illetékes parancsnokok pedig a kényszerítő eszköz alkalmazása szükségességének, jogszerűségének és arányosságának vizsgálati eredménye rögzítésekor jelenleg használnak. Gondoskodjon továbbá a vonatkozó jogszabályoknak megfelelő, új formanyomtatvány bevezetéséről.
	- Az Országos Rendőr-főkapitányság vezetőjének, hogy rendeljen el célvizsgálatot annak megállapítása érdekében, hogy olyan bejelentés esetén, melyben a fogvatartott azt állítja, hogy őt a fogdában rendőrök bántalmazták, megfelelően alkalmazzák-e a rendőri vezetők a hatásköri szabályokat, vagyis figyelemmel vannak-e arra, hogy bűncselekmény gyanújára utaló állítást nem vizsgálhatnak ki tényfeltáró eljárás keretében, hanem a bejelentést át kell tenniük az illetékes nyomozó hivatalhoz. Haladéktalanul hívja fel továbbá az illetékes vezetői állomány figyelmét a szóban forgó hatásköri szabályok maradéktalan érvényesítésére.
	Szükségesnek tartom megjegyezni, hogy azokban a témakörökben fogalmaztam meg ajánlást, ahol nem tartottam elegendőnek azokat az intézkedéseket, melyeket a belügyminiszter, illetve a Belügyminisztérium saját hatáskörében tett.
	Kérem az Országos Rendőr-főkapitányság vezetőjét, hogy ajánlásaimmal kapcsolatos álláspontjáról, illetve intézkedéseiről az Obtv. 20. § (1) bekezdésében meghatározott 30 napon belül szíveskedjék tájékoztatni.

Budapest, 1999. november 5.

Gönczöl Katalin