OBH 4580/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Kollár Zsuzsanna

Az eljárás megindulása

A panaszos 1999. szeptember 30-án érkezett beadványával azért fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához, mert sérelmesnek tartotta, hogy a Győr-Moson-Sopron Megyei Ügyvédi Kamara megtagadta egy, a panaszos által beadott, fegyelmi vizsgálatra vonatkozó indítvány kivizsgálását. Beadványában a panaszos a következőkre hivatkozott: A panaszos és volt felesége között folyó bírósági eljárás során felesége ügyvédje sok olyan "fogással" élt a panaszossal szemben, melyek a panaszos szerint szabálytalanok voltak. Ezekkel kapcsolatban a beadványtevő panaszt tett a Győr-Moson-Sopron Megyei Ügyvédi Kamránál, ahol az elnök még az ügy előzetes vizsgálatát is megtagadta, arra hivatkozva, hogy nem áll fenn fegyelmi vétség alapos gyanúja. A panaszos szerint a kamara elnökének kötelessége lett volna az előzetes vizsgálatot  elrendelni, mert az ügyvédekről szóló törvény szerint az előzetes vizsgálat dönt arról, hogy fennáll-e a fegyelmi vétség alapos gyanúja. A panaszos érvelése szerint az elnök ezt egy személyben nem döntheti el. A panaszos szerint a kamara elnökének elutasító döntésében még sok egyéb elfogadhatatlan dolog is szerepelt, - például az, hogy az érintett ügyvédet meghallgatta a panaszost viszont nem - ezért az ellen a beadványtevő fellebbezést nyújtott be, amit azonban elutasítottak. A panaszos szerint az ügyvédnő felelősségre vonásával talán megakadályozható lenne az érintett ügyvéd további sérelmes tevékenysége, amely a panaszos továbbra is folyamatban lévő ügyeiben is kedvező eredményt hozna. A panaszos a következőképpen fogalmazott: "Kérem, segítsen ügyemben, mert ez az ügyvédnő a családokra tekintet nélkül nagyon durván ténykedik és igen káros, amit cselekszik. Ebben pedig - úgy látszik - ügyvéd társai teljesen megvédik. Csalásai jelentősen közrejátszottak abban, hogy a másodfokú ítélet (...) feleségemnek ítélte a gyermekeket, akik pedig volt feleségemnél rosszabb körülmények között élnek."  
Beadványának kiegészítésében a panaszos előadta, hogy megkereste az Országos Igazságszolgáltatási Tanácsot (a továbbiakban OIT), amelyben kifogást emelt a véleménye szerint etikátlanul eljáró ügyvédnő tevékenységét intézkedés nélkül hagyó bíróságok ellen. A panaszos több szempontból is elfogadhatatlannak minősítette az OIT válaszát: Egyrészt azért, mert az olyan elutasítási okra hivatkozik, amely semmiféle összefüggésben nincs a panaszos által leírtakkal. Másrészt azért, mert a válasz nem érinti a panaszos által felhozott és bizonyított szabálytalanságokat. Harmadrészt azért, mert nem válaszoltak arra  a kérdésre, hogy joga volt-e a Legfelsőbb Bíróságnak figyelmen kívül hagyni a panaszos által benyújtott bizonyítékokat. A panaszos véleménye szerint az OIT érdemben nem foglalkozott a beadvánnyal, holott ez törvényi kötelessége lett volna. "A Hivatal viselkedésében - írja  a panaszos - az a diszkriminatív álláspont fedezhető fel, miszerint a bírók, a bíróságok semmiért nem tartoznak felelősséggel, ők semmilyen törvényi kötelességük elmulasztásáért nem vizsgálhatóak, míg a hivatalos funkciót be nem töltő emberek (jelen esetben én) panaszaimra nem is kell reagálni. A Hivatal tehát nem tett eleget azon kötelezettségének, hogy a hozzá panasszal forduló állampolgár ügyét érdemben vizsgálnia kell, döntését pedig részletesen indokolni köteles. Ez nemcsak az én érdekeimet sérti, hanem gyermekeimét is, akik többek között a bíróságok szabálytalanságai miatt súlyos sérelmeket szenvednek."
A panaszos beadványát úgy értelmeztem, mint amely a jogbiztonság követelményéből levezethető tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben jelöl meg sérelmeket, ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16.§ (1) bekezdésében foglalt rendelkezés alapján az ügyben eljárást indítottam.
Eljárásom során felhasználtam a panaszos által benyújtott, a kamarával folytatott levelezést tartalmazó dokumentumokat, valamint az Országos Igazságszolgáltatási Tanács panaszosnak megküldött elutasító állásfoglalását.
1999. november 3-án az Országgyűlési Biztosok Hivatalának hivatalos helyiségében tartott meghallgatáson a panaszos a bírósági eljárások lefolytatását is sérelmesnek minősítette.

A megállapított tényállás

A panaszos 1998. november 19-én a következő kérelemmel fordult a Győr-Moson-Sopron Megyei Ügyvédi Kamarához: "Dr. H.G. képviseli volt feleségem érdekeit a kettőnk között zajló, válási- és büntetőügyi perekben. A perek során több alkalommal olyan vádakat és állításokat írt le hivatalos dokumentumokban, melyeknek valótlanságáról tudomása kellett legyen. Ezen iratok így alkalmasak a hatóságok félrevezetésére illetve befolyásolására, valamint hamis vádakat tartalmaznak ellenem." Indokainak ismertetése után a panaszos azt kérte a kamarától hogy függesszék fel az ügyvédnő tevékenységét azokban az ügyekben, amelyekben ő (a panaszos) érintett. A panaszos beadványának indoklásaként több tényezőt, illetve körülményt is megjelölt. Példaként megemlítette azt, hogy a felesége képviseletében eljáró ügyvéd bizonyítékok előterjesztése nélkül állította azt az általa készített egyik fellebbezésben, hogy a panaszos súlyosan bántalmazta a feleségét. A panaszos az ügyvéd tevékenységét jellemző több ténybeli ellentmondásra is felhívta a kamara figyelmét, valamint kifejtette azt is, hogy véleménye szerint rendkívül etikátlan a bírósági eljárás során egy olyan pszichológiai tesztre hivatkozni, amelynek eredményéhez az ügyvéd jogszerűen nem juthatott hozzá. A panaszos ezeken kívül még több észrevételt is tett, amelyek több dokumentumot érintettek.   
1999. február 17-én kelt, 112/1998. számú határozatában a Győr-Moson-Sopron Megyei Területi Ügyvédi Kamara a fegyelmi eljárásról szóló kamarai etikai szabályzat III. fejezet 15.§ (1) bekezdés a) pontjában foglaltakra hivatkozva megtagadta az előzetes vizsgálat elrendelését. Az indoklás így szólt: "A rendelkezésre álló adatokból egyértelműen az állapítható meg, hogy a panaszolt ügyvédnő maximálisan, ügyfele érdekeit szem előtt tartva, megbízásának megfelelően járt el, sikeres ügyvédi munkát végzett, melyet fémjeleznek a bírósági határozatok, és beadványaiban semmi olyan nem tapasztalható, mely alátámasztaná a panaszos állításait. Ezért a rendelkező részben foglaltak szerint határoztam, mivel a benyújtott panasz alaptalan, megalapozatlan volt és fegyelmi vétség elkövetésének alapos gyanúja sem állítható meg."
A panaszos az elutasító határozat ellen fellebbezést nyújtott be a Magyar Ügyvédi Kamara Elnökségéhez. Beadványában arra hivatkozott, hogy az elutasító döntés ellentétes az ügyvédekről szóló törvény 47-48.§§-ban foglalt rendelkezésekkel. A panaszos a következőkkel érvelt: "A határozat indoklásának utolsó bekezdésében a Kamara elnöke azt állítja hogy fegyelmi vétség elkövetésének alapos gyanúja sem állapítható meg, és erre alapozza az előzetes eljárás megtagadását. Az 1998. évi XI. törvény az ügyvédekről rendelkezései alapján viszont a fegyelmi vétség gyanújának megállapítása az előzetes eljárás során történik meg, tehát a törvényben előírtaknak megfelelően a Kamara elnöke egy személyben nem jogosult ennek eldöntésére. A törvényértelmében nem szükséges gyanú, különösen nem alapos gyanú az előzetes eljárás megindításához, hiszen a 48.§ (1) alapján a "Fegyelmi vétség gyanúja esetén - kivéve a 47.§ (1) bekezdésének b) pontja esetében -  kamara elnöke elrendeli a fegyelmi eljárást." Ebben az esetben nyilvánvalóan nem  a 47.§ (1) bekezdésének b) pontja érvényes, hisz az is csak az előzetes eljárás lefolytatása után lép életbe. Valójában a fegyelmi vétség gyanúja esetén már a tényleges fegyelmi eljárást kellene megindítani. (...) Kifogásolom azt is, hogy panaszbeadványomra nem történik érdemi reagálás, állításaim többnyire elferdítve szerepelnek a határozat összefoglalójában és sok felvetésemre nem is történik reflexió. (...) A határozat utolsó előtti bekezdésében arról történik említés, hogy az ügyvédnő munkája sikeres, és ez is kérelmem megalapozatlanságát van hivatva bizonyítani. Ez azonban elfogadhatatlan, hisz a sikeresség nem bizonyítja a jogszerűséget is."
A Magyar Ügyvédi Kamara 47/349/99/5. F. számú határozatában helybenhagyta a Győr-Moson -Sopron Megyei Ügyvédi Kamara határozatát. A helyben hagyó döntés indoklása a következőket tartalmazta: „Alapvetően téves a fellebbezésnek a Megyei Kamara Elnöke eljárásával kapcsolatos okfejtése. A Magyar Ügyvédi Kamara 3/1998. (VI.27.) szabályzata, tehát a fegyelmi eljárási szabályzat 14.§ (2) bek. alapján a Kamara Elnöke az előzetes vizsgálat elrendelése előtt felhívhatja panaszlott ügyvédet észrevételei megtételére. A Kamara Elnökének ez az eljárása tehát teljesen jogszerű volt. A 15.§ (1) bek. a) pontja alapján meg kell tagadni az előzetes vizsgálat elrendelését, amennyiben a bejelentés nyilvánvalóan megalapozatlan, vagy a bejelentett tények alapján fegyelmi vétség elkövetésének alapos gyanúja nem állapítható meg. Jelen esetben ez történt, a Kamara Elnöke megvizsgálta a panaszos és az eljárás alá vont ügyvéd által rendelkezésre bocsátott bizonyítékokat és határozatában arra az álláspontra helyezkedett, megalapozottan és jogszerűen, hogy fegyelmi vétség elkövetésének alapos gyanúja nem állapítható meg. Ami mostmár a fellebbezésnek a határozat érdemi részével kapcsolatos megállapításait tartalmazza, azt kellett megállapítani, hogy a határozatot hozó Megyei Ügyvédi Kamara-i Elnök kizárólag a bizonyítékokra alapítva helyesen hozta meg döntését. Mindezekre figyelemmel az Elnökség az ÜT 47.§ (3) bek. alapján a Megyei Kamara Elnökének határozatát helybenhagyja."
A panaszos 1999. november 29-én a következő beadvánnyal fordult az OIT-hez: "Alulírott N.M. ezúton kívánok panaszt tenni a (...)-val folytatott gyermekelhelyezési per során tapasztalt szabálytalan és elfogult bírói magatartással kapcsolatban. A panasszal érintett személyek: (...)...a másodfokú eljárás során az eljárás törvényességét megkérdőjelező szabálytalanságok fordultak elő. Ezért a Legfelsőbb Bírósághoz fordultam felülvizsgálatért. A Legfelsőbb bíróság eljárása során azonban az általam panaszolt törvénytelenségekre érdemi vizsgálat nem történt, ezért annak elfogulatlansága is támadható. (...) Az elmondottak alapján kérem a Tisztelt Bírósági és Igazgatási Főosztályt, hogy ügyemet vizsgálja ki, fegyelmi eljárást folytasson le a szabálytalanságokat elkövető bírák ellen. (...)."
Az OIT Bírósági Igazgatási Főosztályának vezetője 1999. december 8-án kelt, 12.702/1999. OIT. Hiv. számú válaszában közölte a panaszossal, hogy ügyében igazgatási jogkörben tehető intézkedésre nincs lehetőség. Válaszában a főosztály-vezető a következőkkel érvelt: "(...) panaszában (...) Ön a peranyag átvizsgálását, a jogerős bírósági határozatok megváltoztatását. és az ügyben eljáró bírák fegyelmi felelősségre vonását kérte.  Tájékoztatom, hogy a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 1997. évi LXVI. törvény 3.§-a szerint a bírák függetlenek, a jogszabályok alapján meggyőződésüknek megfelelően döntenek. Ítélkezési tevékenységükkel összefüggésben nem befolyásolhatók és nem utasíthatók. Az Országos Igazságszolgáltatási Tanácsnak és Hivatalának sincs hatásköre arra, hogy a per lefolytatására illetékes bíróságot bármely eljárási cselekmény meghozatalára, vagy a bizonyítékok elfogadására, illetőleg elutasítására utasítsa."

Az ügy jogszabályi háttere

1952. évi III. törvény a polgári perrendtartásról (1998. VII. 23.-1998. XII. 31. hatályos állapot)

3. § (1) A bíróságnak az a feladata, hogy a jelen törvény céljának (1. §) megfelelően az igazság kiderítésére törekedjék. A bíróság gondoskodik arról, hogy a felek a perben jogaikat helyesen gyakorolják, és perbeli kötelességeiknek eleget tegyenek. A bíróság köteles a felet, ha nincs jogi képviselője - perbeli jogairól és kötelezettségeiről -, a szükséges tájékoztatással ellátni. A bíróság a fél által előadott kérelmeket, nyilatkozatokat nem alakszerű megjelölésük, hanem tartalmuk szerint veszi figyelembe.
5. § (1) A felek perbeli jogaikat jóhiszeműen kötelesek gyakorolni. A bíróság hivatalból köteles megakadályozni minden olyan eljárást, cselekményt vagy egyéb magatartást, amely a per elhúzására vagy az igazság kiderítésének meghiúsítására irányul vagy erre vezethet. A bíróság a feleket a perbeli jogok jóhiszemű gyakorlására - a szükséghez képest ismételten is - figyelmeztetni köteles. A figyelmeztetésnek ki kell terjednie a rosszhiszemű pervitelnek a (2)-(4) bekezdésben, valamint a törvény egyéb rendelkezéseiben meghatározott következményeire is.

1993. évi LIX. törvény az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról (A továbbiakban Obtv.)

16. § (1) Az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [29. § (1) bek.], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.

17. § (2) Ha az országgyűlési biztos megítélése szerint a beadványban szereplő visszásság csekély jelentőségű, az országgyűlési biztos a beadványt nem köteles vizsgálni. Erről a beadványt tevőt értesíti.

29. § (1) E törvény alkalmazásában hatóság:
a) az államhatalmi, államigazgatási feladatot ellátó szerv;
b) az államigazgatási jogkörben eljáró egyéb szerv;
c) a fegyveres erők;
d) a rendőrség, a rendészeti szerv;
e) a nemzetbiztonsági szolgálatok;
f) az igazságügyi szerv - kivéve a bíróságot -;
g) a helyi önkormányzat;
h) a bíróságon kívüli jogvitát kötelező érvénnyel eldöntő szerv.

1997. évi LXVI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról

Az Országos Igazságszolgáltatási Tanács

34. § (1) Az OIT a bírói függetlenség alkotmányos elvének megtartásával ellátja a bíróságok igazgatásának központi feladatait, és felügyeletet gyakorol az ítélőtábla és a megyei bíróság elnökének igazgatási tevékenysége felett.

Az OIT jogköre és feladatai

39. § Az OIT
a) irányítja és ellenőrzi - a Legfelsőbb Bíróság elnökének kivételével - a kinevezési hatáskörébe tartozó bírósági elnökök igazgatási tevékenységét,
b) elkészíti és a Kormányhoz benyújtja a bírósági fejezetre vonatkozó költségvetési javaslatot, valamint az előző évi költségvetés végrehajtásáról szóló beszámolót; ha az OIT költségvetési javaslata és a Kormány által benyújtott törvényjavaslat között eltérés van, a Kormány köteles részletesen feltüntetni, hogy mi volt az eredeti javaslat, és mi az eltérés indoka,
c) gyakorolja a bírósági fejezet gazdálkodásával kapcsolatos feladatokat,
d) munkáltatói és személyügyi jogkört gyakorol,
e) a bíróságok feladatkörét érintő jogszabály alkotását kezdeményezheti, és véleményezi a bíróságokat érintő jogszabályok tervezetét,
f) ellátja az ülnökök választásának előkészítésével kapcsolatos feladatokat,
g) közvetlenül irányítja a belső ellenőrzést és a bírósági fejezet felügyeleti, pénzügyi ellenőrzését,
h) ellátja a központi oktatási feladatokat,
i) szervezi és végzi a bírósági statisztikai adatok gyűjtésével és feldolgozásával kapcsolatos központi feladatokat,
j) gondoskodik a bíróságok jogi képviseletéről,
k) irányítja a Hivatal tevékenységét,
l) megállapítja szervezeti és működési szabályzatát, ennek keretében meghatározza az OIT bíró tagjai és póttagjai jelölésének és választásának az e törvényben nem szabályozott kérdéseit, valamint jóváhagyja a Hivatal szervezeti és működési szabályzatát,
m) meghatározza a bíróságok szervezeti és működési szabályzatának alapelveit, jóváhagyja a Legfelsőbb Bíróság, az ítélőtáblák és a megyei bíróságok szervezeti és működési szabályzatát,
n) irányítja a bíróságok informatikai fejlesztését,
o) évente egy alkalommal tájékoztatja működéséről az ítélőtáblák és a megyei bíróságok elnökeit,
p) a bíróságok tekintetében ellátja a honvédelemről és a polgári védelemről szóló jogszabályokból eredő központi feladatokat, valamint ellenőrzi a tűzvédelmi, környezetvédelmi, energetikai gazdálkodási szabályok betartását,
q) az igazgatási feladatainak ellátása érdekében jogszabályi keretek között a bíróságokra kötelező szabályzatokat alkot, ajánlásokat és határozatokat hoz, és ezek megtartását ellenőrzi,
r) ellátja a jogszabály által hatáskörébe utalt egyéb feladatokat.
40. § (1) Az OIT előzetes véleményt nyilvánít a Legfelsőbb Bíróság elnökének tisztségére jelölt személyéről és az elnökhelyettes személyéről.
(2) Az OIT kinevezi és vezetői tisztségéből felmenti:
a) az ítélőtábla elnökét és elnökhelyettesét,
b) a megyei bíróság elnökét és elnökhelyettesét,
c) a kollégiumvezetőt,
d) a Hivatal vezetőjét és helyetteseit.
41. § (1) Az OIT a bírósági elnökök igazgatási tevékenységének irányítása és ellenőrzése során:
a) figyelemmel kíséri a bíróságok igazgatására vonatkozó szabályok érvényesülését, az eljárási határidők és az ügyviteli szabályok megtartását, mindezek érdekében vizsgálatokat végez, kivételesen - bármely tagjának javaslatára - elrendelheti a társadalom széles körét érintő vagy a közérdek szempontjából kiemelkedő jelentőségű ügyek soron kívüli intézését,
b) a vizsgálat megállapításaitól függően megteszi a hatáskörébe tartozó intézkedéseket, és ellenőrzi azok végrehajtását.
(2) Az OIT szükség szerint megvizsgálja az ítélőtábla és a megyei bíróság elnökének igazgatási tevékenységét.

1997. évi LXVII. törvény a bírák jogállásáról és javadalmazásáról

A fegyelmi eljárás kezdeményezése
64. § (1) Fegyelmi vétség elkövetésének gyanúja esetén a fegyelmi eljárás megindítását
a) a kinevezési jogkörébe tartozó vezető esetén az OIT,
kezdeményezi a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező fegyelmi bíróság elnökénél.

1998. évi XI. törvény az ügyvédekről

Az ügyvédi kamara

12. § (1) Az ügyvédi kamara az ügyvédek önkormányzati elven alapuló, szakmai és érdek-képviseleti feladatokat ellátó köztestülete.
(2) Az ügyvédi kamara az ügyvédek szakmai irányításával, érdekképviseletével kapcsolatos közfeladatokat látja el. Ennek során
a) gondoskodik az ügyvédek jogainak védelméről, elősegíti a kötelezettségeik teljesítését, szervezi a szakmai továbbképzésüket,
b) véleményt nyilvánít az ügyvédi tevékenységgel kapcsolatos kérdésekben,
c) dönt az ügyvédek kamarai tagságának keletkezéséről és megszűnéséről,
d) vezeti az alkalmazott ügyvédek, az ügyvédjelöltek, a külföldi jogi tanácsadók és az ügyvédi irodák névjegyzékét.

FEGYELMI FELELŐSSÉG

Fegyelmi vétség

37. § Fegyelmi vétséget követ el az az ügyvéd,
a) aki az ügyvédi tevékenység gyakorlásából eredő, jogszabályban, illetve az etikai szabályzatban meghatározott kötelességét vétkesen megszegi, vagy
b) akinek az ügyvédi tevékenységen kívüli vétkes magatartása az ügyvédi kar tekintélyét csorbítja.

Az előzetes vizsgálat

46. § (1) A kamara elnöke az előzetes vizsgálat elrendeléséről haladéktalanul tájékoztatja az eljárás alá vont ügyvédet, és közli vele az eljárás okát.
(2) A fegyelmi megbízott feladata a tényállás megállapításához szükséges körülmények tisztázása. Ennek érdekében nyilatkoztatnia kell az eljárás alá vont ügyvédet, meghallgathatja a tanúkat, szakértő közreműködését veheti igénybe, az ügy iratait az ügyvédtől bekérheti és egyéb bizonyítást végezhet. Az eljárási cselekményről jegyzőkönyvet kell készíteni.

A kamara elnökének intézkedései

47. § (1) A kamara elnöke az előzetes vizsgálat után a következő határozatot hozza, illetve intézkedést teszi:
a) megszünteti az előzetes vizsgálatot,
b) az előzetes vizsgálat megszüntetése mellett kisebb súlyú fegyelmi vétség esetén írásban figyelmeztetést alkalmaz,
c) elrendeli a fegyelmi eljárást.
(2) Az (1) bekezdésben foglalt határozatról, illetve intézkedésről az eljárás alá vont ügyvédet és a panasz előterjesztőjét értesíteni kell.
(3) Az (1) bekezdés a) és b) pontjában foglalt határozat ellen a panasz előterjesztője a Magyar Ügyvédi Kamara elnökségéhez fellebbezhet. A Magyar Ügyvédi Kamara elnöksége a fellebbezést elutasítja, vagy a határozatot hatályon kívül helyezi, és a kamara elnökét új eljárásra utasítja.

A fegyelmi eljárás megindítása

48. § (1) Fegyelmi vétség gyanúja esetén - kivéve a 47. § (1) bekezdésének b) pontja esetében - a kamara elnöke elrendeli a fegyelmi eljárást.
(2) A fegyelmi eljárás elrendelését nem akadályozza, ha az ügyvéd a kamarai tagságáról lemondott.
49. § A fegyelmi eljárás elrendelését követően a fegyelmi bizottság elnöke kijelöli az eljáró első fokú fegyelmi tanácsot és annak elnökét.

A vizsgálat megállapításai

1. Vizsgálatom során elsőként annak megállapítására törekedtem, hogy milyen jogosultságokat, lehetőségeket vont el az Ügyvédi Kamara a panaszostól, akkor, amikor megtagadta az előzetes vizsgálat elrendelését a beadványt tevő által bepanaszolt ügyvéd eljárásával kapcsolatban. Tekintettel a panaszos hozzám intézett beadványában foglaltakra, ("a családokra nézve káros amit az ügyvéd tesz", "csalásai jelentősen közrejátszottak abban, hogy a másodfokú ítélet a feleségemnek ítélte a gyermekeket"), a fent megfogalmazott kérdést kifejezetten abban az összefüggésben vizsgáltam hogy milyen hátrányokat okozott a kamarai eljárás az alkotmányos jogokat tiszteletben tartó elméletbeli eljáráshoz képest a válóperben illetve a panaszost érintő összes többi bírósági eljárásban gyakorolható jogok terén.  Vizsgálatom során a következőkből indultam ki: A panaszos az ügyvéd bírósági tárgyaláson tanúsított magatartását sérelmezve fordult az Ügyvédi Kamarához. A Győr-Moson-Sopron Megyei Ügyvédi Kamarához intézett beadványában kifejezetten arra hivatkozott, hogy az ügyvéd által az egymással párhuzamosan folyó bírósági eljárások során beadott dokumentumok alkalmasak a hatóságok félrevezetésére, illetve befolyásolására, valamint hamis vádakat tartalmaznak a panaszossal szemben. Vizsgálatom során megállapítottam, hogy a már lezajlott bírósági eljárások során gyakorolható felperesi, illetve alperesi jogok gyakorlására a kamarai eljárás sem időbeli, sem logika, sem jogi okokból nem lehet kihatással. A felperesi és alperesi indítványokat, a jogi képviselők által előterjesztett bizonyítékokat a bíróság értékeli, a bizonyítékok felhasználásával megalkotott döntést is a bíróság hozza. Nem az ügyvéd és nem is az ügyvédi kamara volt tehát az, aki a panaszosra is kiható érdemi, végső döntést hozott, hanem a bíróság. A panaszos által az Ügyvédi Kamarától kért beavatkozás logikailag nem a bírósági döntés megváltoztatására irányult volna (ilyen egyébként sem lehetséges), hanem egy sajátos szankció alkalmazásának igényét elégítette volna ki, mégpedig egy olyan ügyvédi magatartás miatt, amelyet a bíróság - amennyiben az előtt fekvő jogkérdések eldöntése szempontjából relevánsnak tekintette, - saját eljárása során már értékelt. (Ld. 1952. évi III. törvény 5.§ (1) bek.)
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16.§ (1) bekezdésében foglalt rendelkezés értelmében a biztosok eljárása során csak az olyan hatósági (illetve közszolgáltató)  intézkedések, mulasztások bírnak relevanciával amelyek okozati összefüggésbe hozhatóak a panaszos által megjelölt sérelemmel. Vizsgálatom során ezért - anélkül, hogy  a panaszos által megjelölt sérelmek elemzéséhez hozzá fogtam volna, -megállapítottam, hogy azok még valamely alkotmányos joggal való összefüggésük esetén sem vezethetőek vissza okozatilag a panaszos által támadott kamarai eljárásra. A panaszos által sérelmesnek tartott jogi döntések (az ügyvéd esetleges etikátlan magatartásának minősítése, illetve a gyermekelhelyezés, stb. kapcsán hozott döntések) olyan szervtől - a bíróságtól - származnak, amelyre az Obtv. 16. és 29.§-ai értelmében az országgyűlési biztosok vizsgálati hatásköre nem terjed ki. Az olyan döntésből fakadó esetleges sérelem  pedig, amely nem a biztosok által vizsgálható hatóságok valamelyikének tevékenységére vezethető vissza, nem alkalmas az országgyűlési biztos érdemi vizsgálatára. 

2. A kamarai elutasító határozat és a jövőbeli (illetve már folyamatban lévő) bírósági eljárások eredménye közötti viszonyról szintén megállapítottam, hogy nem fedezhető fel jogi illetve logikai kapcsolat. A fentiekben kifejtettekhez hasonlóan bármilyen tartalmú bírósági határozatok születnek is majd a perek során, az kizárólag a bíróság által hozott döntéseknek minősülnek, amelyekre a kamarának nincs kihatása. Másképpen fogalmazva: Nem állítható, hogy egy bármilyen tartalmú bírósági döntés (amennyiben abban látjuk a panaszost ért sérelmet- márpedig a panaszos által előadottak logikája erre utalt) okozati összefüggésbe hozható a kamara eljárásával. Ezért az 1. pontban megfogalmazott döntésem alapjául szolgáló okokkal azonos okokból a panaszt ebben az összefüggésben is elutasítom.

3. Vizsgálatom során tekintettel voltam arra is, hogy a panaszos érvelése egy harmadik - az előző kettőtől jellegében eltérő - összefüggést is megjelölt olyanként, mint amely önmagában - tehát a bírósági eljárás eredményétől függetlenül is - alkalmas volt arra, hogy a panaszosnak a tisztességes eljáráshoz való alkotmányos jogát megsértse. A panaszos által követett logika és az ügyvédekről szóló törvény rendelkezései szerint a fegyelmi eljárás lefolytatása és a fegyelmi büntetés kiszabása a múltban követett ügyvédi magatartás szankciója, míg a jövőbeli hasonló magatartások szempontjából egyfajta prevenció. Vizsgálatom során az előbbi logikán túl szükségesnek tartottam annak elméleti tisztázását is, hogy a fegyelmi eljárás mint jogintézmény - általánosságban - milyen célokat szolgál, és ezen célok védelme érdekében milyen eljárási szabályok betartására kötelezhető a fegyelmi eljárás lefolytatására jogosult szerv. Kizárólag ezen gondolatmenetből lehet ugyanis levezetni azt, hogy milyen alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelmet keletkeztethet - önmagában - is egy fegyelmi eljárás lefolytatásáról, megtagadásáról hozott döntés -  az eljárás kezdeményezőjének szempontjából. 
Az 1998. évi XI. törvényhez fűzött miniszteri indoklás e kérdésben nem sok fogózót nyújt, amikor kimondja: "Garanciális jelentősége van annak, hogy az ügyvédek felelősségének szabályai a törvénybe kerüljenek. Az ügyvéd függetlenségének, önálló felelősségvállalásának biztosítéka, hogy törvényi szinten szabályozzák ezeket a kérdéseket. Fegyelmi vétséget követ el az ügyvéd akkor, ha az ügyvédi tevékenység gyakorlásából eredő, jogszabályban, illetve az etikai szabályzatban meghatározott kötelességét vétkesen megszegi, továbbá akkor is, ha az ügyvédi tevékenységén kívüli vétkes magatartása az ügyvédi kar tekintélyét csorbítja." 
Az etikai vagy fegyelmi vétség elkövetéséről a kamara nem mindig szerez tudomást. Lehetséges az is, hogy a kamarai tag bűncselekményt követ el, de erről a kamara csak évekkel később, a bírósági ítéletet követően, a bíróságtól értesítésül. A fegyelmi eljárás egyrészt lehetővé teszi, hogy a jogszabályokba foglalt norma-rendszeren kívüli normák megsértéséhez is megfelelő súlyú szankciót fűzzön az erre feljogosított szerv, másrészt, hogy a jogszabályok által is ismert és jogkövetkezménnyel illetett norma-sértések ellen éppen az a szerv léphessen fel, amely számára az azonos tevékenységet folytató, vagy más módon egymáshoz kötődő emberek közösségének összetartása és az egyenlő feltétel-rendszer kialakítása miatt különös jelentősége van egy meghatározott típusú norma-sértésnek. Mindennek nem önmagáért való jelentősége van, hanem azért fontos, mert - mint minden következetesen érvényesített norma-rendszer - alkalmas lehet a szabályokkal szembeszegülők "nevelésére", akár megbüntetésére is. Nem öncél által vezérelt tehát az az állampolgári igény, amely az etikátlannak tűnő tevékenységet folytató ügyvédekkel szembeni eljárás - tisztességes - lefolytatásra vonatkozik.
Vizsgálatom során megállapítottam, hogy az országgyűlési biztosok gyakorlata által tartalommal kitöltött és a jogbiztonság követelményéből levezetett tisztességes eljáráshoz való jog azt a kívülállót is megilleti, aki valamilyen érdekképviseleti szervvel szembeni igényt érvényesít. 
Amint azt az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese az OBH 5487/1996. számú jelentésében kifejtette,  az államhatalom jogállami működése megköveteli azt, hogy az állam nevében eljáró személyek, a jogszabályi előírásokat maradéktalanul betartsák, ugyanis a maradéktalanul jogszerű eljárást az állampolgárok elvárhatják. A tisztességes eljáráshoz való jog részének tekinthető az az igény is, hogy a közhatalmi jogosítványokat gyakorló szervek eljárása kiszámítható legyen. A továbbiakban a kamara eljárását e szempont alapján vizsgáltam. 

Vizsgálatom során megállapítottam, hogy az első és másodfokú kamarai eljárás több szempontból is támadható. 
•	Az elsőfokú határozat elsősorban azért, mert jogi alapelvekkel ellenkezik az az indoklás, ami két egymásnak ellentmondó nyilatkozatot (a panaszos és az ügyvéd nyilatkozatát) olyan bizonyításnak tekint, mint amely alkalmas egy érdemi döntés meghozatalához. A határozat a két nyilatkozatban foglalt közlés közötti kamarai mérlegelésre vonatkozóan semmiféle észrevételt nem tartalmaz, nem tér ki arra, hogy miért tekintette a bizonyítás szempontjából erősebbnek az ügyvéd nyilatkozatát, mint  a panaszosét. Ezzel önmagában is megsértette a tisztességes eljáráshoz való jogból levezethető megalapozott döntés iránti igényt. Az elsőfokú kamarai határozat semmiféle meggyőzőerővel nem bír.
•	Az elsőfokú határozat indoklása lényegében azon alapult, hogy alaptalannak minősítette a panaszosi beadványt. Az általános szóhasználat szerint alaptalannak az olyan érvelés, állítás tekinthető, amelyben foglaltakra nincs kellő ok, ami nincs megalapozva, vagyis ami valótlan, jogtalan, jogalap nélküli. Az alaptalanság lényegében tehát azt jelenti, hogy a leírtak (állítottak) nem azonosak a valós tényekkel, vagy a jogi okfejtés nem állja meg a helyét, esetleg a jogi érvelés és a megjelölt tények között nincs összefüggés, vagy nem úgy áll fenn az összefüggés, ahogy azt a beszélő felvázolta, illetve, hogy a beadvány (állítás) alapjául szolgáló jogi okfejtés nincs összhangban a jogszabályi rendelkezésekkel. Bármilyen körben is vonjuk meg az alaptalanság fogalmát, az biztos, hogy az alaptalanságra vonatkozó értékítélet önmagában csak egy következtetés, ami maga is alátámasztásra, indoklásra, megalapozásra szorul. Ennek hiányában nem több puszta lehetőségnél. Alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelmet okozott az eljáró ügyvédi kamara, amikor az alaptalanságra vonatkozó értékítéletét nem indokolta meg semmivel. 
•	Az elsőfokú döntés egy olyan kamarai dokumentumba foglalt rendelkezésre hivatkozott, amelynek tartalmát nem ismertette a panaszossal. (A fegyelmi eljárásról szóló kamarai etikai szabályzat III. fejezet 15.§ (1) bekezdés a) pontjában foglaltakra hivatkozva tagadta meg az előzetes vizsgálat lefolytatását) Az azonosíthatatlan tartalmú normára való hivatkozás mindig magában rejti az önkényes döntés lehetőségét, hiszen a döntés címzettje által ellenőrizhetetlen. 
•	Szintén sértette a tisztességes eljáráshoz való jogot  az a kitétel is a határozatban, ami a kérelem  alaptalanságának igazolására logikailag alkalmatlan érvre hivatkozott, mégpedig arra, hogy az ügyvéd eljárása egyértelműen sikeres volt, amit a bírósági döntések is bizonyítanak. 
•	A másodfokú eljárás során az ügyvédi kamara egyáltalán nem adott választ a panaszos azon felvetésére, mely szerint az elsőfokú eljárás során a területi kamara vezetése rosszul értelmezte az ügyvédekről szóló törvény meghatározott paragrafusát.  A panaszos ezen felvetése szempontjából nem tekinthető érdemi válasznak az a megállapítás, amely szerint a kamara etikai szabályzata rendezi az előzetes vizsgálat megtagadásának eseteit. ("A 15.§ (1) bek. a) pontja alapján meg kell tagadni az előzetes vizsgálat elrendelését, amennyiben a bejelentés nyilvánvalóan megalapozatlan, vagy a bejelentett tények alapján fegyelmi vétség elkövetésének alapos gyanúja nem állapítható meg.") Ez a reagálás ugyanis nem alkalmas arra, hogy az előzetes vizsgálat lefolytatására vonatkozó panaszosi érvelést megcáfolja, hiszen nem ugyanarról a normáról beszél mint  a panaszos.
•	A másodfokú kamarai határozat - a véleménye szerint - a panaszos fellebbezésének elutasítására alapot adó formai jellegű okok áttekintése után a beadvány érdeméről mindössze ennyit mond: "Ami mostmár a fellebbezésnek a határozat érdemi részével kapcsolatos megállapításait tartalmazza, azt kellett megállapítani, hogy a határozatot hozó Megyei Ügyvédi Kamara-i Elnök kizárólag a bizonyítékokra alapítva helyesen hozta meg döntését."  Ez utóbbi megállapítás szintén olyan értékítéletet fogalmaz meg, amelynek alátámasztására alkalmas körülményekről említést sem tesz.

Vizsgálatom során megállapítottam, hogy  a feltárt hiányosságok miatt sem a területi kamara, sem az országos kamara határozatában foglalt indoklás nem alkalmas a bennük foglalt döntés alátámasztására, és ezért mindkét határozat sérti a jogbiztonság követelményéből fakadó tisztességes eljáráshoz való jogosultságot.  

4. Az OIT eljárásával kapcsolatban a következőket állapítottam meg: 
A panaszos az OIT-hez intézett beadványában a gyermekelhelyezési per során tapasztalt szabálytalan és elfogult bírói magatartásokat sérelmezte.  Az OIT főosztályvezetőjétől kapott válaszban foglaltakkal ellentétben nem kérte az ítéletek felülvizsgálatát, egy dolgot kért, mégpedig a fegyelmi eljárások megindítását. A főosztályvezető levelében egy jogilag helyes, de tartalmában vitatható választ adott, hiszen a panaszos által meg nem fogalmazott igényt megválaszolta, a panaszos által kifejezett fegyelmi felelősségrevonás iránti igényt azonban válaszában nem érintette. A bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 1997. évi LXVII. törvény 64. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezés szerint a fegyelmi eljárás megindításának joga az OIT-t kizárólag a kinevezési jogkörébe tartozó vezető esetén illeti meg. Ezek a személyek az ítélőtábla elnöke és elnökhelyettese, a megyei bíróság elnöke és elnökhelyettese, a kollégiumvezető, a Hivatal vezetője és helyettesei. Tekintettel arra, hogy a panaszos nem ezen személyek valamelyike ellen indítványozta a fegyelmi eljárás lefolytatását, az OIT osztályvezetőjének erre hivatkozva kellett volna elutasítania a panaszos kérelmét. A végeredmény azonban mindenképpen az elutasítás lett volna. 

Az elutasítás mint végeredmény azonosságára tekintettel arra következtetésre jutottam, hogy a helytelen indoklással okozott, ténylegesen feltárt sérelem az OIT által hozott döntés helyességéhez képes csekély jelentőségű, ezért a panasz ezen részét az Obtv. 17. § (2) bekezdésében foglalt rendelkezésre tekintettel érdemben nem vizsgáltam. 

5. A bíróságok eljárásával kapcsolatban megállapítottam, hogy az azok során tett eljárási cselekmények nem tartoznak vizsgálati hatáskörömbe. Az Obtv. 29.§-ában foglalt rendelkezés ugyanis kifejezetten kizárja a bíróságokat az országgyűlési biztos által vizsgálható hatóságok köréből. 

A beadvány ezen részét ezért elutasítom. 

Kezdeményezés

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21.§-ában foglalt rendelkezés alapján, a feltárt visszásságok orvoslása érdekében felkérem az Országos Ügyvédi Kamara Elnökét, hogy a panaszos által kezdeményezett fegyelmi eljárásra vonatkozóan kezdeményezze egy olyan új határozat meghozatalát, amely a kamarai döntés alátámasztására ténylegesen alkalmas indoklást tartalmaz.

Budapest, 2000. április 29.

Dr. Polt Péter