OBH 4050/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	Egy előzetes letartóztatásban lévő állampolgár meghatalmazott védője fordult hivatalunkhoz panasszal. Beadványa szerint a Budapesti VIII. kerületi Rendőrkapitányságon 148-1207/1999. bü. szám alatt folyamatban lévő büntetőeljárásban a nyomozó hatóság nem hozott szabályszerű határozatot a védő 1999. április 12-én előterjesztett bizonyítási indítványa elutasításáról. 
	Sérelmezte a védő azt is, hogy az ügyben a Budapesti V., VIII. és XIII. kerületi Ügyészséghez 1999. május 31-én, június 21-én és augusztus 2-án, a Fővárosi Főügyészséghez 1999. július 5-én és július 14-én benyújtott panaszaira az illetékes ügyészi szervek nem válaszoltak. 
	A panasz tartalmazta továbbá, hogy előzetes letartóztatásban lévő ügyfelének kórházi kezelése tartalma alatt meg volt bilincselve. 
	A beadvány alapján felmerült alkotmányos emberi jogok sérelme gyanúja miatt vizsgálatot rendeltem el. Ennek során felülvizsgálatra kértem fel a legfőbb ügyészt, a bv. országos parancsnokát és a budapesti rendőrfőkapitányt, továbbá tájékoztatást kértem a Budapesti V., VIII. és XIII. kerületi Ügyészség vezetőjétől.

Érintett alkotmányos jogok
A jogorvoslathoz való jog (Alk. 57. § /5/ bek.).
Jogállamiság elve és a jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.).

A vizsgálat megállapításai
	A legfőbb ügyészt a következőkre kértem:
	- Vizsgálja felül, hogy a panaszos védence ellen indított büntetőeljárásban eljáró rendőri és ügyészi szervek a Be. vonatkozó szabályai szerint jártak-e el, az ügyészi szervek megfelelően látták-e el feladataikat, az előzetes letartóztatott ügyében döntöttek-e soron kívül a hatáskörükbe és illetékességükbe tartozó beadványokról, döntésükről az érintetteket értesítették-e. 
	- Állapítsa meg, hogy volt-e a nyomozati iratok között olyan igazságügyi orvosszakértői vélemény, mely szerint a panaszos ügyfele gyógyíthatatlan beteg volt, ha igen, megtett-e mindent a fogvatartásért felelős rendőri szerv annak érdekében, hogy a gyanúsított betegségének megfelelő gyógykezelésben, egészségügyi ellátásban részesüljön.
	- Foglaljon állást arról, hogy nem lett volna-e megalapozott a Be. 96. § (2) bekezdésének alkalmazása, mely szerint "Az előzetes letartóztatást nyomban meg kell szüntetni, ha elrendelésének oka megszűnt, vagy tartama meghosszabbítás nélkül lejárt. Az előzetes letartóztatás megszüntetésére a vádirat benyújtásáig az ügyész is jogosult.", vagyis  az ügyész megvizsgálta-e annak lehetőségét, hogy saját hatáskörében megszüntesse a gyanúsított előzetes letartóztatását, esetleg - ha az előzetes letartóztatás indokai fennálltak - nem lett volna-e méltányosabb lakhelyelhagyási tilalom elrendelése?

	A bv. országos parancsnokát és a budapesti főkapitányt kértem, hogy vizsgálják meg az alábbiakat:
	- A gyanúsított bv. intézetbe, illetve rendőrségi fogdába történt befogadása során eljáró, valamint őrzését foganatosító bv., illetve rendőrségi dolgozók a vonatkozó előírásoknak megfelelően jártak-e el, a befogadáskor megvizsgálta-e a panaszos ügyfelét orvos, ha igen milyen véleményt adott, észlelte-e a fogvatartott később kezelésre szoruló betegségét (annak valamilyen előjelét), kezdeményezte-e szakorvosi ellátását? Ha a befogadáskor kötelező orvosi vizsgálat eredményeként szakorvosi ellátásra tett javaslatot az orvos, azt haladéktalanul teljesítették-e, ha nem, annak mi volt az indoka? 
	- Az előzetes letartóztatásban volt gyanúsított bv. intézetben, illetve rendőrségi fogdában történt gyógykezelése megfelelt-e a vonatkozó jogszabályoknak, nem történt-e mulasztás gyógykezelésében?
	A bv. országos parancsnokától arra is választ vártam, hogy indokolt volt-e a kórházban a bilincs alkalmazása a fovatartottal szemben, továbbá annak módja szakszerű és törvényes volt-e?
	A főkapitánytól annak megállapítását is kértem, hogy a védő által 1999. április 12-én benyújtott bizonyítási indítványról a nyomozó hatóság döntött-e, ha igen arról az érintetteket (védő és gyanúsított) értesítette-e?
	A kerületi ügyészség vezetőjét kértem, hogy tájékoztasson a szóban forgó ügyben mulasztó ügyésszel szemben tett intézkedésről.

I.

	A legfőbb ügyész vizsgálata során megállapította, hogy a panaszos védencével szemben kerítés és más bűncselekmények alapos gyanúja miatt indult nyomozás a Budapesti VIII. kerületi Rendőrkapitányságon. A Budapesti V., VIII. és XIII. kerületi Ügyészség indítványozta a gyanúsított előzetes letartóztatását, amit a bíróság 1999. április 9-én rendelt el. A személyes szabadságot korlátozó kényszerintézkedés határidejét a bíróság többször meghosszabbította. Az előzetes letartóztatás elrendelése, majd meghosszabbításai ellen a  gyanúsított védője fellebbezett. Azokat a Fővárosi Bíróság elutasította. Időközben a védő kérte védence szabadlábra helyezését, melynek elbírálását a bíróság 1999. június 14-én kelt határozatával mellőzte.
	A védő ismételt szabadlábra helyezési kérelmét azzal indokolta, hogy védence egészségi állapota romlott. A kérelmet a kerületi ügyészség - az Országos Haematológiai és Immunológiai Intézet osztályvezető főorvosának 1999. augusztus 5-én kelt véleménye alapján, mely szerint a fogvatartott beteg minden valószínűséggel tartós kezelésre szorul, az alkalmazott terápia mellett ugyan várható állapotának javulása, de arra bizonyossággal számítani nem lehet - 1999. augusztus 11-én elutasító indítvánnyal küldte meg a bíróságnak. A bíróság sem a kérelemnek, sem az annak elutasítása miatt bejelentett fellebbezésnek nem adott helyt.
	A Fővárosi BV Intézet részére a fogvatartott állapotáról a kezelést végző intézmény 1999. augusztus 26-i keltezéssel újabb véleményt adott. Ez augusztus 30-án érkezett a kerületi ügyészséghez. Eszerint a betegen alkalmazott kezelés az alapbetegség csekély mértékű javulását eredményezte, annak mellékhatásaként azonban csontvelő elégtelenség lépett fel. A beteg ekkor korlátozottan mozgásképtelen volt. Akut életveszélyben nem volt, de már észlelték, hogy az életét fenyegető szövődmény bármikor felléphet.

	A legfőbb ügyész átirata tartalmazta azt is, hogy a fogvatartott védője 1999. augusztus 26-án kelt, a kerületi ügyészséghez augusztus 31-én érkezett szabadlábra helyezési kérelmében arra hivatkozott, hogy augusztus 19-én meglátogatta védencét az Országos Haematológiai és Immunológiai Intézetben és szerinte annak egészségi állapota tovább romlott. Ezen kérelemnek a Budapesti V., VIII. és XIII. kerületi Ügyészség a B. 1408/1999. számú, 1999. szeptember 2-án kelt határozatában helyt adott, a gyanúsított előzetes letartóztatását a Be. 96. § (2) bekezdése alapján, ami így szól: "Az előzetes letartóztatást nyomban meg kell szüntetni, ha elrendelésének oka megszűnt, vagy tartama meghosszabbítás nélkül lejárt. Az előzetes letartóztatás megszüntetésére a vádirat benyújtásáig az ügyész is jogosult.", megszüntette. A határozatban az ügyész utalt arra, hogy "a gyanúsított egészségi állapotának romlására tekintettel a kényszerintézkedés indokai nem állnak fenn". 
	A legfőbb ügyész az ügyben úgy foglalt állást, hogy a szóban forgó gyanúsított egészségi állapotának romlásáért az eljáró szervek nem felelősek. Amikor ugyanis - 1999. augusztus elején - az ügyészség tudomást szerzett arról, hogy a fogvatartott egészségi állapota gyorsan romlik, arról ismétlődően tájékozódott, majd elrendelte szabadlábra helyezését. Megállapította a legfőbb ügyész azt is, hogy amikor az szükségessé vált, a megfelelő gyógykezelést biztosító gyógyintézetbe helyezték a panaszos védencét.
	Tájékoztattott a legfőbb ügyész továbbá arról, hogy a Fővárosi Főügyészségen nincs nyoma annak, hogy oda a védő 1999. július 5-én panaszt nyújtott volna be. A főügyészségre 1999. július 20-án érkezett védői panasz, amely július 14-i keltezésű volt. Ehhez a védő csatolt egy július 5-i keltezésű - a már hivatkozottak szerint a főügyészségre meg nem érkezett - panaszt is. Az ügyészi szerv még a panasz megérkezése napján felhívta a kerületi ügyészséget a szóban forgó büntetőügy véleménnyel ellátott iratainak felterjesztésére. A kerületi ügyészség ügyben eljáró ügyésze azonban mulasztást követett el, mivel csak ismételt sürgetésre, 1999. szeptember 10-én tett eleget a felterjesztésnek. Az iratok áttanulmányozását követően a főügyészség beadványával kapcsolatban írásban tájékoztatta a védőt. 
	A legfőbb ügyészi tájékoztató szerint a védő valóban nyújtott be bizonyítási indítványt a nyomozást folytató Budapest VIII. kerületi Rendőrkapitánysághoz 1999. április 12-én, de azt április 27-én, indokolt határozatban elutasították. Az elutasító határozat, valamint a nyomozó hatóság mulasztásai ellen előterjesztett panaszokat a kerületi ügyészség indokolatlanul késedelmesen, csak 1999. szeptember 10-én kelt B. VIII. 1408/1999/23-I. számú határozatában bírálta el. A panaszokat az ügyészség elutasította. 
	A kerületi vezető helyettes ügyész arról adott tájékoztatást, hogy a késedelmesen intézkedő ügyész ellen fegyelmi eljárást indított. Ennek eredményeként a legfőbb ügyész 1999. december 17-én kelt határozatával, hivatalvesztés fegyelmi büntetéssel sújtotta, egyben állásából felmentette a mulasztó ügyészt.

II.

	A bv. országos parancsnoka megállapította, hogy a panaszos védencét 1999. június 29-én fogadta be a Fővárosi BV Intézet. A jogszabályban előírt 72 órán belül, június 30-án történt orvosi befogadása. Ekkor a fogvatartott elmondta, hogy a rendőrségről egy esetben a BV Központi Kórházba szállították és ott - ambuláns vizsgálattal - diagnosztizálták vesegyulladását és májnagyobbodását. Ezen kívül alvászavarra és időszakosan jelentkező jobb bordaív alatti fájdalomra panaszkodott. Egyéb betegségről nem szólt. A vizsgálatot végző  orvos enyhe vesetáji és jobb bordaív alatti nyomozásérzékenységet észlelt, ami epe- és vesekövesség lehetőségére utalt. A későbbi súlyos betegségnek még a gyanúja sem merült fel. 

A befogadott által elmondottak ellenőrzése érdekében az intézet orvosa 1999. július 7-én beutalta őt szakorvosi vizsgálatra a BV Központi Kórházba. Ekkor a fogvatartott panaszmentes volt. A kórház megküldte a bv. intézetnek az 1999. június 16-i, a rendőrség által kezdeményezett vizsgálat leletét is. Aszerint az ultrahang vizsgálat epekövet nem igazolt, a baloldali vesekövet azonban nem zárták ki. Észlelték a máj és a lép megnagyobbodását is.
	A panaszos védencét 1999. július 15-ére a bv. intézetben előjegyezték orvosi vizsgálatra, de azon nem jelent meg. Először 1999. július 29-én jelentkezett panasszal az orvosnál. Az orvos ekkor mindkét állkapocs-csont alatt és a nyakon nyirokcsomó duzzanatot észlelt. Ekkor a fogvatartott említette, hogy dobhártyájának mindkét oldali sérülése okozott  fogvatartása előtt is hasonló tüneteket. Ezek alapján az orvos kétoldali krónikus középfülgyulladást diagnosztizált és ennek megfelelő gyógyszeres terápiát rendelt el. A javasolt fül-orr-gégészeti és belgyógyászati kivizsgálásba a fogvatartott nem egyezett bele. A fogvatartott egészségi állapota azonban a néhány napos gyógyszeres kezelés ellenére nem javult. Ezért felmerült a generalizált nyirokrendszer betegség gyanúja. Erre tekintettel 1999. augusztus 3-án sürgősséggel beutalták a BV Központi Kórházba, ahonnan haladéktalanul kihelyezték az Országos Hematológiai és Immunológiai Intézetbe további kivizsgálásra és kezelésre.
	A bv. országos parancsnoka szerint a panaszos védencének egészségügyi ellátásában és gyógykezelésében a bv. intézet egészségügyi szolgálata nem mulasztott. Véleménye szerint - figyelembevéve a tudomány állását is - a fogvatartott súlyos vérképzőszervi betegségének kimenetelét a kórisme néhány héttel korábban történő megállapítása sem akadályozhatta volna meg. 
	A parancsnok rögzítette, hogy a fogvatartottnak az Országos Hematológiai és Immunológiai Intézetben foganatosított őrzésekor a bv. dolgozók az erre vonatkozó előírásoknak megfelelően jártak el. A fogvatartottal szemben a bilincs használata indokolt volt figyelemmel a büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény 19. §-ára, mely szerint: "Bilincs alkalmazható a fogvatartott támadásának, szökésének, engedély nélküli eltávozásának és önkárosításának a megakadályozására, továbbá az intézkedéssel szembeni ellenszegülés megtörésére." Ezen lehetőségekre a fogvatartott esetében számítani kellett. Ezt bizonyította például annak a bv. őrnek a jelentése, amit 1999. augusztus 13-án készített. Abban leírta, hogy a fogvatartott és látogatói megfenyegették őt, bántalmazását is kilátásba helyezték. 
	Szakszerűnek és törvényesnek minősítette az országos parancsnok a bilincs használatának módját is. A fogvatartott ugyanis - figyelemmel személyiségére, előéletére, az általa elkövetett bűncselekményre, fogvatartása alatt tanúsított magatartására - a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás szabályainak végrehajtásáról szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 42. § (3) bek. c/ pontja szerinti III. biztonsági csoportba sorolták, mert arra lehetett következtetni, hogy biztonságos fogvatartása csak őrzéssel vagy felügyelettel biztosítható. A III. biztonsági csoportba soroltakra érvényes szabályok alapján rendelte el a biztonsági osztályvezető a fogvatartottnak mozgást korlátozó eszközzel való ágyhoz rögzítését úgy, hogy az az egészségügyi ellátását ne zavarja. Mozgása (WC-re távozás, látogató fogadása) esetére patent és vezetőbilincs alkalmazását jelölte meg. 

	A bv. országos parancsnoka szerint a biztonsági osztályvezető összességében szakszerűen készítette elő a külkórházi őrzést, alapos információgyűjtés után döntött az őrzés egyedi módjáról. Beszerezte a bv. intézet egészségügyi, nyilvántartási és biztonsági osztályainak véleményét, állásfoglalását. A véleményeket a "Tájékoztató külkórházi kihelyezésről" elnevezésű nyomtatványon rögzítette. A nyomtatvány "kihelyezés módja" rovatában előírta a fogvatartott fegyverrel való őrzését és rendelkezett arról is, hogy ha elfogása válna szükségessé, lőfegyver nem használható.
	A parancsnoki tájékoztató kitért továbbá arra, hogy a bv. intézet által többször kikért orvosi vélemény - 1999. augusztus 23-ig - nem indokolta a kezdetben meghatározott biztonsági intézkedések enyhítését. Ennek ellenére - speciális bilincselést alkalmazva - már ezen időpontig is enyhítettek, nagyobb mozgásteret engedtek a fogvatartott számára. A fogvatartást foganatosító bv. intézet folyamatosan érdeklődött a fogvatartott beteg állapotáról és amikor arról értesült, hogy várhatóan tartós kezelésre szorul, mert közvetlen orvosi kezelés hiányában mozgásképtelenné válna, telefonon több esetben megkeresték a Budapesti V., VIII. és XIII. kerületi Ügyészség ügyben eljáró ügyészét a fogvatartott szabadlábra helyezése érdekében. Az előadó ügyész azonban minden esetben elzárkózott az előzetes letartóztatás megszüntetésének teljesítésétől. Arra hivatkozott, hogy a szabadlábra helyezés függvénye az orvosi zárójelentésnek, illetve amikor a zárójelentést megkapja, annak ismeretében fog döntést hozni. Az ügyésznek ezen álláspontjára, valamint a már hivatkozott azon körülményre, hogy a kórházban őrzést ellátó biztonsági felügyelőt megfenyegették, az intézet fenntartotta a biztonsági intézkedéseket (pl. bilincselést). A külkórházbeli őrzést 1999. szeptember 2-án szüntették meg, amikor az ügyészség szabadlábra helyezte a fogvatartottat.

III.

	A Budapesti Rendőr-főkapitányság vezetőjének tájékoztatása szerint a panaszt előterjesztő védő védencét bűncselekmény elkövetésének alapos gyanúja miatt a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 33. § (2) bekezdés b/ pontja alapján -  ami szerint: "A rendőr a közbiztonság érdekében a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt, ... aki bűncselekmény elkövetésével gyanúsítható; ..." - 1999. április 7-én 6 óra 45 perckor lakásáról, bilincs használata mellett előállították a Budapesti VIII. kerületi Rendőrkapitányságra. Az előállítást, a bilincs használatát a kivizsgálást végző parancsnok indokoltnak és jogszerűnek minősítette. Megállapította azt is, hogy a bilincs használat sérülést nem okozott. 
A kapitányságon az előállított személyt az I. számú előállító helyiségben helyezték el. Előállítása 10 óra 00 percig tartott. Ekkor elrendelték őrizetbe vételét. Az azt elrendelő határozatot előtte kihirdették, ellene panasszal nem élt. Őrizetbe vételét követően - 1999. április 7-én 18 óra 10 perckor - a fogvatartottat az ORFK Bűnügyi Orvosi és Fogdaorvosi szolgálat ügyeletes orvosa megvizsgálta és fogdán elhelyezhetőnek tartotta. A vizsgálat során vesemedence-gyulladásról, valamint bal lábának korábbi szúrt sebéről tájékoztatta a vizsgálatot végző orvost. A fogvatartott elmondta azt is, hogy fogvatartása előtt altatót szedett, amit orvosi javaslatra fogdában történt fogvatartása időtartama alatt is megkapott. Ekkor a fogvatartott - későbbiekben halálához vezető - vérképzőszervi betegsége senki előtt nem volt ismert. 
A panaszos védencét a befogadást megelőző orvosi vizsgálatot követően a főkapitányság Tolnai Lajos utcában található Vizsgálati Főosztály II. Fogdaszolgálati Alosztályára átkísérték. Ott sérelem és panaszmentesen átvették és 1999. április 8-án 00 óra 30 perckor a fogdába befogadták.

	A rendőrségi fogdában a fogvatartott 1999. április 10-én fogfájásra panaszkodott. Ezért fájdalomcsillapítót kapott, fájdalmai azonban nem szűntek. Április 20-án beutalták fogászati szakrendelésre, de április 21-én írásban úgy nyilatkozott, hogy nem kíván fogorvoshoz menni. Fogfájása miatt a fájdalomcsillapítót május 10-ig szedte. Ezt követően 1999. május 17-én lázcsillapítót kapott, mert lázas volt. Fogfájása és láza ezután felváltva jelentkezett. Június elején műtött bal lábában való fájdalomra panaszkodott. Emiatt a fogdaorvos 1999. június 2-án beutalta a Tököli BV Központi Kórház sebészeti osztályára. Kiszállítása másnap megtörtént. Sebészeti beavatkozást nem, csak a gyógyszeres kezelését javasolták. 
A fogvatartottat június 12-től újabb panaszokkal kezelték, mert vese- és vizelési panaszai voltak. Panaszai gyógyszeres kezelésre nem javultak. Ezért 1999. június 14-én ismételten beutalták a tököli kórházba. Vizsgálatra június 16-án szállították ki. Ekkor az orvos megállapításai azonosak voltak a június 3-i véleménnyel. Június 18-án a fogvatartottat a tököli kórház urológiai osztályára vitték. Urológiai megbetegedését azonban nem diagnosztizálták. 
	A főkapitány véleménye szerint a fogvatartott a rendőrségi fogdában megfelelő orvosi ellátásban és gyógyszeres kezelésben részesült. A fogdai egészségügyi személyzet mulasztást nem követett el, szakmai szabályszegésükre utaló adat sem merült fel. Az ORFK Egészségügyi és Pszichológiai Egyesített Központ osztályvezető főorvosának véleménye szerint - az orvosszakértői tapasztalatok alapján - nagy valószínűséggel kijelenthető, hogy akkor sem lett volna megmenthető az azóta elhunyt fogvatartott élete, ha betegségét korábban ismerték volna fel.
	A főkapitányi tájékoztató tartalmazta azt is, hogy a panaszt előterjesztő védő 1999. április 13-án kelt levelében indítványozta, hogy a nyomozást folytató rendőri szerv szembesítse védencét két tanúval. Az indítványt a nyomozó hatóság a 148-1207/99. bü. számú, 1999. április 27-én kelt határozatával elutasította. A határozatot azonban a nyomozó hatóság szakszerűtlenül, tértivevény nélkül postázta. A határozat kézbesítését a posta könyvben sem dokumentálták. Tekintettel azonban arra, hogy időközben a panaszos jogi képviselő ügyfelével szemben - a gyanúsított halála miatt - a nyomozást megszüntették, a mulasztás orvoslására a főkapitány nem intézkedett. Utasította viszont a Budapesti VIII. kerületi Rendőrkapitányság vezetőjét, hogy hívja fel az érintett állomány figyelmét a határozatok szabályszerű kézbesítésére.

IV.

	A megkeresett szervek vezetőinek válaszait elfogadtam. Az ügyben a következő alkotmányos emberi jogokkal összefüggő visszásságokat állapítottam meg:
1.	A Budapesti V., VIII. és XIII. kerületi Ügyészség ügyben eljáró ügyésze azzal, hogy indokolatlanul késedelmesen bírálta el a védő bizonyítási indítványát elutasító határozat, valamint a nyomozó hatóság mulasztásai ellen előterjesztett panaszt, - figyelemmel a gyanúsítottnak a panasz mielőbbi elbírálásához fűződő érdekére is - megsértette a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményét, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogot. Az alkotmányos joggal összefüggő visszásságot az keletkeztette, hogy az  ügyész nem tett eleget a Be. 148. § (5) bekezdésében előírt azon szabálynak, mely szerint az ügyésznek a panaszt nyolc napon belül el kell bírálnia.

2.	Tekintettel a büntetésvégrehajtási intézetben hivatásos szolgálati viszonyban lévő, felügyeletet (őrzést) ellátó dolgozók, valamint a fogvatartottak kiszolgáltatott helyzetére, a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye sérelmének közvetlen veszélyét hordozza magában az, hogy az orvosi vizsgálatra előjegyzett (visszarendelt) fogvatartottat nem nyilatkoztatják írásban, illetve a nyilatkozat aláírásának megtagadása esetén két tanúval nem igazoltatják, hogy a fogvatartott az orvosi vizsgálaton - akár ő kérte előjegyzését, akár az orvos rendelte őt vissza - nem kíván megjelenni.
3.	A jogorvoslathoz való jog sérelmének közvetlen veszélyét rejtette magában, hogy a Budapesti VIII. kerületi Rendőrkapitányság a 148-1207/99. bü. számú, bizonyítási indítványt elutasító határozatát szakszerűtlenül - tértivevény vagy postakönyvben való rögzítés nélkül - kézbesítette (postázta), vagyis megfelelően nem dokumentálta. 
	A postáról szóló 1992. évi XLV. törvény 17. §-ának (2) bekezdése szerint "Az államhatalom, a közigazgatás és az igazságszolgáltatás szerveinek levélpostai küldeményei hivatalos iratként az e célra rendszeresített tértivevénnyel, könyvelt küldeményként adhatók fel, ha jogszabály alapján az irat átvétele olyan határidő számításának alapjául szolgál, amelynek megkezdődéséhez vagy lejártához a jogszabály jogkövetkezményt fűz." A konkrét esetben a Be. 148. § (4) bekezdése biztosította a lehetőséget arra, hogy a bizonyítási indítványt elutasító határozat ellen a határozat közlésétől számított nyolc napon belül panasszal éljen a védő, tehát a tértivevény használata nem lett volna mellőzhető. Végül - amint az a legfőbb ügyész tájékoztatójából kiderült - a védő kihasználta a jogorvoslati lehetőséget, tehát a szóban forgó határozatot megkapta. Ez azonban nem menti fel a nyomozó hatóságot azon mulasztás alól, hogy megfelelő dokumentálás nélkül kézbesítette határozatát.
	A megállapított alkotmányos emberi jogokkal összefüggő visszásságok megszüntetése érdekében az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (továbbiakban: Obtv.) 25. §-a alapján javaslom
	- a BV Országos Parancsnokának, hogy fontolja meg olyan, a büntetésvégrehajtási intézetben hivatásos szolgálati viszonyban lévő, felügyeletet (őrzést) ellátó dolgozók, valamint a fogvatartottak számára is garanciát jelentő belső rendelkezés kiadását, amely kötelezővé tenné annak megfelelő dokumentálását, hogy az orvosi vizsgálatra magát előjegyeztetett vagy orvosi ellenőrzésre (kontrollra) visszarendelt fogvatartott nem kívánja igénybe venni az orvosi ellátást.
	Az ügyészi és a rendőri szerv által okozott alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságok miatt ajánlást nem teszek tekintettel arra, hogy a legfőbb ügyész és a budapesti rendőrfőkapitány saját hatáskörében megfelelően intézkedett a visszásságok jövőbeli elkerülése érdekében.	
	Kérem a BV Országos Parancsnokát, hogy javaslatommal kapcsolatos álláspontjáról, szükség szerinti intézkedéséről az Obtv. 25. §-ban meghatározott 60 napon belül szíveskedjék tájékoztatni.

Budapest, 2000. március 10.

Gönczöl Katalin