OBH 3387/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Kollár Zsuzsanna

Az eljárás megindulása

A panaszos Gárdony Község jegyzőjének kommunális adó kivetéséről szóló határozatát sérelmezve fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához. Véleménye szerint hátrányos megkülönböztetést eredményez az önkormányzat helyi adó kivetésével kapcsolatos gyakorlata, mivel a panaszos évi tízezer forint, míg szomszédai évi három ezer forint kommunális adót kötelesek fizetni. A panaszos beadványában sérelmesnek minősítette azt a gyakorlatot, hogy az önkormányzat azért kötelezi őt a szomszédaira kivetett magasabb kommunális adó fizetésére, mert a panaszos nem tartózkodik állandóan az adott településen. A panaszos beadványában azt is megjegyezte, számára érthetetlen, hogy a helyben lakás ténye miért volt irreleváns a szemétszállítási díj fizetésére vonatkozó kötelezettség megállapításakor és miért volt ugyanakkor meghatározó tényező ugyanez a körülmény a kommunális adó kivetésénél. 
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16.§-ának (1) bekezdésében foglalt rendelkezés alapján a diszkrimináció tilalmára vonatkozó alkotmányos rendelkezés sérelmének gyanúja miatt indítottam vizsgálatot.
Eljárásom során megkerestem Gárdony Város jegyzőjét, kérve, hogy tájékoztasson az üggyel kapcsolatos álláspontjáról, valamint küldje meg a vonatkozó helyi önkormányzati rendeletet, illetve a panaszos ügyében keletkezett dokumentumokat. Tájékoztatást kértem továbbá a Fejér Megyei Közigazgatási Hivatal vezetőjétől arra vonatkozóan, hogy tett-e a hivatal törvényességi észrevételt a rendelettel kapcsolatban.

A megállapított tényállás

Gárdony Város jegyzője 1996. február 5-én kelt határozatában a panaszost Dinnyés községben lévő lakása után tízezer forint kommunális adó megfizetésére kötelezte. A panaszosnak ténylegesen csak 1999-től kellett adót fizetnie, mert addig a csatorna-beruházáshoz szükséges hozzájárulásának nyolcvanöt százalékát levonták az éppen esedékes adóból. A határozat erről nem rendelkezett, a jegyző szóbeli tájékoztatása szerint minden évben egy értesítésben hívják fel az adózókat a fizetésre. A panaszost az 1999. február 22-én kelt fizetési értesítésben hívták fel arra, hogy helyi adójának első felét, - ötezer forintot - 1999. március 15-ig fizesse be.
A jegyző által megkeresésemre nyújtott tájékoztatás szerint az állandó lakosok kommunális adója évi tízezer forint, a helyi lakosok ebből évi hétezer forint kedvezményt kapnak. A jegyző szerint a helyi képviselőtestület e szabályozási rendszer kidolgozásakor figyelembe vette azt a tényt, hogy a helyi lakosok tevékenységéből képződő személyi jövedelemadóból - a szabályozás megalkotásakor még huszonöt százalékos arányban - Gárdony önkormányzata is részesedik, míg a nem helyi lakosok jövedelmét terhelő személyi jövedelemadóból más önkormányzat részesedik. "Vannak viszont olyan épületek, melyek hivatalosan lakóháznak vannak minősítve, tulajdonosa viszont nem helyi állandó lakos(nem itt képződik személyi jövedelemadója) és ingatlanát üdülés céljára használja. Ezen személyekre nem vonatkozik a kedvezmény, ők a megállapított kommunális adó teljes összegét kötelesek fizetni. Ez az összeg több, mint a helyi lakosok tényleges fizetési kötelezettsége, de általában kevesebb mint az üdülők által fizetendő adó. Ha rendeltetésszerű használatot nézzük - és ez az adózás alapja - akkor panaszos nem hátrányos, hanem előnyös megkülönböztetésben részesül a saját kategóriájához, az üdülőkhöz képest." 
Gárdony Város Képviselőtestülete a magánszemélyek kommunális adójáról szóló helyi rendeletét az 1997. december 20-án alkotott és 1998. január 1-jén hatályba lépett rendeletével úgy módosította, hogy  a rendeletben meghatározott adó mértékéből hétezer forint adókedvezmény illeti meg azokat a tulajdonosokat (haszonélvezőket), akik az építményt állandó lakosként életvitelszerűen lakják, valamint azt, aki  a lakást bérli. 
A Fejér Megyei Közigazgatási Hivatal vezetője arról tájékoztatott, hogy Gárdony Képviselőtestülete által alkotott rendelettel kapcsolatban törvényességi észrevétellel nem élt, mert véleménye szerint az nem sérti a diszkrimináció tilalmára vonatkozó alkotmányos rendelkezést.

Az ügy jogszabályi háttere

1990. évi C. törvény a helyi adókról

1. § (1) E törvény felhatalmazása és rendelkezései szerint a települési (községi, városi, fővárosi és kerületi) önkormányzat képviselőtestülete (a továbbiakban: önkormányzat) rendelettel az illetékességi területén helyi adókat (a továbbiakban: adót) vezethet be.
4. § Az adókötelezettség az önkormányzat illetékességi területén a következőkre terjed ki:
a) az ingatlantulajdonra, ingatlanhoz kapcsolódó vagyoni értékű jogra,
b) munkaerő foglalkoztatására,
c) nem állandó lakosként való tartózkodásra és
d) az e törvényben meghatározott gazdasági tevékenység gyakorlására (a továbbiakban együtt: adótárgy).
6. § Az önkormányzat adómegállapítási joga arra terjed ki, hogy:
a) az 5. §-ban meghatározott adókat vagy ezek valamelyikét bevezesse, a már bevezetett adót hatályon kívül helyezze, illetőleg módosítsa, azonban az évközi módosítás naptári éven belül nem súlyosbíthatja az adóalanyok adóterheit,
c) az adó mértékét a helyi sajátosságokhoz, az önkormányzat gazdálkodási követelményeihez és az adóalanyok teherviselő képességéhez igazodóan - e törvényben meghatározott felső (adómaximum) határokra figyelemmel - megállapítsa,
d) az e törvény második részében meghatározott mentességeket további mentességekkel, illetőleg kedvezményeket további kedvezményekkel kibővítse,
7. § Az önkormányzat adómegállapítási jogát korlátozza az, hogy:
a) az adóalanyt egy meghatározott adótárgy esetében (4. §) csak egyféle - az önkormányzat döntése szerinti - adó (5. §) fizetésére kötelezheti,
b) a vagyoni típusú adók körében az adót egységesen - vagy tételes összegben, vagy a korrigált forgalmi érték alapulvételével - határozhatja meg,
c) az általa bevezetett adó mértékeként nem állapíthat meg többet az adómaximumnál,
d) a fővárosi közgyűlés által bevezetett adót annak hatályon kívül helyezése időpontjáig a kerületi önkormányzat nem működtetheti.
12. § (1) Az adó alanya (3. §) az, aki a naptári év (a továbbiakban: év) első napján az építmény tulajdonosa. Több tulajdonos esetén a tulajdonosok tulajdoni hányadaik arányában adóalanyok. Amennyiben az építményt az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett vagyoni értékű jog terheli, az annak gyakorlására jogosult az adó alanya. (A tulajdonos, a vagyoni értékű jog jogosítottja a továbbiakban együtt: tulajdonos).
(2) Valamennyi tulajdonos által írásban megkötött és az adóhatósághoz benyújtott megállapodásban az (1) bekezdésben foglaltaktól el lehet térni.
(3) Társasház, -garázs és -üdülő esetén a tulajdonosok önálló adóalanyok, a közös használatú helyiségek után az adó alanya az említett közösség.

Az adó alanya

18. § Az adó alanya (3. §) az, aki az év első napján a telek tulajdonosa. Ingatlannyilvántartásba bejegyzett vagyoni értékű jog, illetőleg több tulajdonos esetén a 12. §-ban foglaltak az irányadók.

1.1. Magánszemély kommunális adója

Az adókötelezettség, az adó alanya, az adókötelezettség keletkezése és megszűnése

24. § Kommunális adókötelezettség terheli a 12. §-ban, valamint a 18. §-ban meghatározott magánszemélyt, továbbá azt a magánszemélyt is, aki az önkormányzat illetékességi területén nem magánszemély tulajdonában álló lakás bérleti jogával rendelkezik.

1993. évi LIX. törvény az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról (A továbbiakban Obtv.)

16. § (1) Az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [29. § (1) bek.], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.

Gárdony Község Önkormányzati Képviselőtestületének 27/1996. (XII. 31.) számú rendelete a magánszemélyek kommunális adójáról

3.§ (1) bek. Az adó alanya az a magánszemély, aki a naptári év (a továbbiakban év) első napján az építmény tulajdonosa. (...)

(3) bek. Az adó alanya továbbá az a  magánszemély is, aki az önkormányzat illetékességi területén nem magánszemély tulajdonában álló lakás bérleti jogával rendelkezik.

5.§ Az adó évi mértéke adóköteles építményenként, bérleményenként 10.000,- Ft.

7.§ (1) bek. Az 5.§-ban meghatározott mértékből 7.000,- Ft adókedvezmény illeti meg azt az adóalanyt, aki az építményt állandó lakosként, életvitelszerűen lakja, továbbá azt, aki a bérlakást bérli. 

(2) Ha a magánszemély társulás formájában megépített szennyvízcsatorna-beruházás miatt hozzájárulást fizet, az évente esedékes, befizetett összeg 85 %-a a befizetés évében levonható az adott évben esedékes helyi adóból. 

Értelmező rendelkezések

6. állandó lakos: aki a  lakcímbejelentés szabályai szerint nyilvántartásba vett lakóhellyel, tartózkodási hellyel rendelkezik az önkormányzat illetékességi területén.
7. állandó lakos a 7.§ (1) bekezdése szempontjából: aki a lakcímbejelentés szabályai szerint nyilvántartásba vett lakóhellyel rendelkezik az önkormányzat illetékességi területén (tartózkodási hely nem értendő ide!) 

A vizsgálat megállapításai

Eljárásom során a tulajdonhoz való jogot tekintettem olyannak mint amellyel összefüggésben -tekintettel a beadvány tartalmára - a diszkrimináció tilalmára vonatkozó alkotmányos rendelkezés esetleges sérelme vizsgálható. Vannak olyan alkotmányos jogok illetve rendelkezések, melyek jellegüknél fogva önmagukban nem érvényesülhetnek illetve nem felhívhatóak, csak más alkotmányos rendelkezéssel együtt értelmezhetőek. Ilyen az Alkotmány 2.§-ában rögzített jogállamiságról szóló rendelkezés, és ilyen a diszkrimináció tilalmát kimondó, az Alkotmány 70/A. §-ában rögzített szabály is.
Az Alkotmány 13. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot. A tulajdonhoz való jog az Alkotmány 13.§ (1) bekezdése értelmében alapvető jog. A tulajdonhoz való jog alkotmányi védelmet élvező lényeges tartalmáról az Alkotmánybíróság a 64/1993. (XII. 22.) számú határozatában a következőket fejtette ki: Az Alkotmány a tulajdonjogot mint az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti alapjogi védelemben. Az alkotmányos védelem módját meghatározza a tulajdonnak az a - más alapjogoknál fel nem lelhető - sajátossága, hogy alkotmányosan védett szerepét tekintve általában helyettesíthető. Az alkotmányos védelem tárgya elsősorban a tulajdoni tárgy, azaz a tulajdon állaga. Az Alkotmány a tulajdonhoz való jogot ugyan nem a XII. ún. alapjogi fejezetben szabályozza, hanem azt a szabadságjogoktól különválasztottan mondja ki, de nyilvánvalóan alapvető jogként részesíti alkotmányos védelemben akkor is, ha bizonyos körben a tulajdoni részjogosítványokat egyes törvények korlátozzák. Rámutat az Alkotmánybíróság arra, hogy a tulajdonjog közérdekű korlátozása még a legliberálisabb tulajdonfelfogás korában is ismert volt, ugyanakkor az Alkotmány 8. § (2) bekezdése is eleve teret enged az alapjogok törvényi korlátozásának. A tulajdonjogba való beavatkozás egyik korlátja az, hogy a tulajdonhoz való jog állampolgári alapjog is, ennek következtében - amennyiben ez elvileg lehetséges, megítélése osztozik annak sorsában. Így például az Alkotmánybíróság gyakorlatában a tulajdonjogot érintő diszkrimináció éppúgy tiltott, mint más jogokkal összefüggésben.  
Az Alkotmány 70/A. §-a szerint a Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
Az Alkotmánybíróság az Alkotmány 70/A. §-ának (1) bekezdésében foglalt rendelkezést a jogegyenlőség általános elvét megfogalmazó alkotmányi követelményként értelmezi. Több határozatában kimondta, hogy az alkotmányi tilalom elsősorban az alkotmányos alapjogok tekintetében tett megkülönböztetésekre terjed ki, abban az esetben, ha a megkülönböztetés nem emberi jog vagy alapvető jog tekintetében történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha az az emberi méltósághoz való jogot sérti. A hazai és a nemzetközi joggyakorlatot alapul véve tiltott hátrányos megkülönböztetésről csak akkor beszélhetünk, ha a jogalkotó, vagy a jogalkalmazó hasonló illetve összehasonlítható tényállásokat eltérően, illetve eltérő tényállásokat azonos módon kezel illetve értékel, anélkül, hogy annak valamiféle ésszerű objektív indokát adná. Az Alkotmánybíróság 9/1990. (IV. 25.) AB határozata megállapította, hogy a diszkrimináció tilalma nem jelenti minden megkülönböztetés tilalmát.
Vizsgálatom során az érdemi következtetések szempontjából jogtechikai jellegűnek és így esetlegesnek tekintettem azt a körülményt, hogy az önkormányzat adókedvezmény alkalmazásával tett különbséget az adóalanyok között és nem az adó mértékére vonatkozó rendelkezések eltérő megállapításával érte el ugyanezt az eredményt. A két módszer igénybevételével elérhető végeredmény ugyanis ugyanaz: Az adóalanyok meghatározott csoportjainak különböző mértékű adót kell fizetnie.

A megkülönböztetés alkotmányos határok között maradásának vizsgálata csak a mindenkori szabályozás alanyi és tárgyi összefüggéseiben történhet meg. Kellő súlyú alkotmányos indok hiányában az adott szabályozási koncepción belül valamely csoportra vonatkozó eltérő szabályozás a megkülönböztetés tilalmába ütközik [21/1990. (X. 4.) AB határozat].
Amint azt az Alkotmánybíróság a 20/1998. (V. 22.) AB határozatában kifejtette, "az alkotmányi és a törvényi rendelkezések széles körű szabályozási önállóságot adnak a helyi önkormányzatoknak. A helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény (a továbbiakban: Htv.) 6. § d) pontja pl. felhatalmazza az önkormányzatot arra, hogy a Htv.-ben konkrétan "meghatározott mentességeket további mentességekkel, illetőleg kedvezményeket további kedvezményekkel bővítse". E felhatalmazással élve egy képviselőtestületnek alkotmányos lehetősége van arra, hogy a helyi sajátosságokhoz, az önkormányzat gazdasági, városképi, városfejlesztési stb. követelményeihez igazodóan a helyi székhelyű vállalkozókat ún. pozitív diszkriminációban részesítse. Az sem tilos, hogy a városon kívüli vállalkozók általános 150%-os többletdíjjal sújtása helyett a Kgyr. a közterület-igénybevétel jellege szerint differenciálva, de azonos szabályozási koncepción belül maradva, meghatározott típusú közterület-használatokra kedvezményes díjfizetési feltételeket alakítson ki."
Az Alkotmánybíróság egyik határozatában elvi éllel megállapította: "A hátrányos megkülönböztetés alkotmányos tilalmából nem következik, hogy az államnak ne lenne joga a jogalkotás során figyelembe venni az emberek közötti ténylegesen meglevő különbségeket." [10/1998. (IV. 8.) AB határozat, ABH 1998. 107, 112.] "Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése ugyanis nem bármiféle különbségtételt tilt - egy ilyen tilalom összeegyeztethetetlen lenne a jog rendeltetésével -, hanem csupán az emberi méltósághoz való jogot sértő megkülönböztetéseket." [61/1992. (XI. 20.) AB határozat, ABH 1992. 280, 282.] Nem találta alkotmányellenesnek az Alkotmánybíróság a megkülönböztetést, amikor megállapította, hogy az a magyar állampolgárok külföldi vagy magyarországi születési helyének és születési idejének együttes figyelembevételével, objektív jogi tényeken nyugszik. Határozatában azzal érvelt, hogy az eltérő szabályozást az eltérő tények alapozzák meg, a szabályozás nem diszkriminatív és nem önkényes.
Bár az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése szövegszerűen az emberi, állampolgári jogok tekintetében tiltja a hátrányos megkülönböztetést, a tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre [61/1992. (XI. 20.) AB határozat ABH 1992., 280.]. Az alapjognak nem minősülő egyéb jogra vonatkozó, személyek közötti hátrányos megkülönböztetés vagy más korlátozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha a sérelem összefüggésben áll valamely alapjoggal, végső soron az emberi méltóság általános személyiségi jogával és a megkülönböztetésnek, illetve korlátozásnak nincs tárgyilagos mérlegelés szerint ésszerű indoka, vagyis önkényes [35/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994. 197, 200]. Az állam joga - s egyben bizonyos körben kötelezettsége is -, hogy a jogalkotás során figyelembe vegye az emberek között ténylegesen meglévő különbségeket [61/1992. (XI. 20.) AB határozat ABH 1992., 280, 282.]. A diszkrimináció vizsgálatának előkérdése tehát, hogy a megkülönböztetés egymással összehasonlítható alanyi körre vonatkozik-e.

Az Alkotmánybíróság gyakorlatából fent idézett legfontosabb megállapításokra is tekintettel voltam akkor, amikor azt vizsgáltam, hogy okozott-e alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot Gárdony jegyzője a magánszemélyek kommunális adójának megállapítására vonatkozó, az adóalanyok közötti megkülönböztetést eredményező gyakorlatával. 

Az országgyűlési biztosok gyakorlatában alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság akkor állapítható meg, ha az ügyben érintett alkotmányos jog gyakorlása az Alkotmányt sértő korlátozást szenvedett, vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn. Alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot okoz a jogkorlátozás, ha nem az Alkotmány által megengedett célra irányul, illetve ha aránytalan, vagyis túllépi az alkotmányos cél által megkívánt mértéket. (Alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot okoz a korlátozás akkor is, ha egyáltalán nem korlátozható (abszolút) jogot, illetve feltétlenül érvényesülni rendelt elvet vagy tilalmat érint. Ez utóbbi fordulatnak azonban a konkrét esetben nincs jelentősége.)

Az adókedvezményre, illetve -mentességre vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket általános kategóriával az adóelőny fogalma alá sorolhatjuk. A magánszemélyek kommunális adójánál az adótárgy az ingatlantulajdon, ingatlanhoz kapcsolódó vagyoni értékű jog. Az adó alanya az, aki a naptári év első napján az építmény tulajdonosa. Amennyiben az építményt az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett vagyoni értékű jog terheli, az annak gyakorlására jogosult az adó alanya. A helyi adókról szóló törvényben meghatározott mentességi okok olyan az adótárgyat illetve az adó alanyát jellemző körülmények, amelyek szoros összefüggésben állnak az adott típusú adó céljával illetve általános (tehát minden adótípusra kiterjedő) adómentesség esetén az adó alanyával kapcsolatos általános célokkal. Mivel a helyi adókról szóló törvény feljogosítja ugyan a helyi önkormányzatokat adókedvezmények megállapítására, de jelenleg hatályos szövege nem konstruál adókedvezményre jogosító körülményeket, az adóelőnyökre vonatkozó, a magyar jogrendszerből levonható összefüggéseket tekintettem a továbbiakban kiindulópontnak. Az adójogszabályok vizsgálata során arra  a megállapítására jutottam, hogy az adóelőnyöknek mindig meghatározott társadalmi, gazdasági célja van, és azok a körülmények, amelyekre az adóelőny épül, sohasem önmagában az adóbevételből részesülő állam, illetve önkormányzat bevétel-növelési illetve csökkentési szempontjait fejezi ki, hanem valamely olyan egyéb - nem az adóbevételben megnyilvánuló - előnyt szolgál, amelyhez képest az adózási, adóztatási politika csak eszköz.

Az adórendszert jellemző adóelőny-gyakorlathoz illetve logikához képest a vizsgált ügyben kifejtett indoklás látszólag merőben más, mivel kizárólag arra a megfontolásra épül, hogy az adott településen állandó lakóhellyel nem rendelkező lakás-tulajdonosok, illetve bérlők jövedelmét terhelő személyi jövedelemadóból az állandó lakóhely szerinti önkormányzat és nem a vizsgált helyi adót kivető Gárdonyi Önkormányzat részesedik. Ez egy magasabb szintű jogszabályból fakadó olyan objektív körülmény, amely az adóbevétel növelésének célján túl  egyéb társadalmi előnnyel vagy társadalmi hátrány kompenzálásával is összefüggésbe hozható. A jegyző által adott tájékoztatóból kiolvasható, hogy az üdülőtulajdonosok után az Önkormányzat nem részesül normatív támogatásban a központi költségvetésből annak ellenére, hogy ők ugyanúgy használói a település infrastruktúrájának (egészségügyi ellátás, közvilágítás, közlekedés, vízellátás, stb.), mint a lakások tulajdonosai. Az ideiglenesen a településen  tartózkodók is igénybe vesznek egy sor önkormányzat által nyújtott közszolgáltatást, amelyet azonban nem az önkormányzat nem kizárólag a helyi adókból, hanem más bevételekből is finanszíroz. Az ideiglenesen ott tartózkodók esetében azonban éppen egy másik bevétel fajta hiányát kell kompenzálni a magasabb helyi adóval. 

Az adókedvezmények a kedvezményezett alanyi kört lényegében mindig pozitív diszkriminációnak minősülő elbánásban részesítik. Az Alkotmánybíróság a pozitív diszkriminációra vonatkozó álláspontjáról a következőket fejtette ki: Ha valamely társadalmi cél vagy valamely alkotmányos jog csakis úgy érvényesíthető, hogy a szűkebb értelemben vett egyenlőség nem valósítható meg, akkor a pozitív diszkriminációt nem lehet alkotmányellenesnek minősíteni. A pozitív diszkrimináció megítélésénél tehát azt kell figyelembe venni, hogy az a kedvezményezettek körébe nem tartozók szempontjából tulajdonképpen diszkriminációnak minősül, ezért alkalmazása nem lehet alkotmányos cél nélküli. Az állandó lakosok pozitív megkülönböztetését a jegyző alkotmányos megfontolásokkal  támasztotta alá.  Ebből a szempontból vizsgálva tehát a pozitív megkülönböztetés indokolt volt.

Amint azt az országgyűlési biztos a 2630/1999. számú jelentésében kifejtette, a helyi önkormányzat a helyi adókról szóló törvény 6. §-a alapján a helyi sajátosságokat, az adóalanyok teherbíró képességét és az önkormányzat gazdálkodási érdekeit szem előtt tartva élhet adómegállapítási jogával. A helyi adópolitika kialakítása során az Önkormányzatnak módjában áll az is, hogy az adószabályok megalkotása során preferálja a lakástulajdonosokat értékelve azt a teljesítményüket, melyet a települési feladatok megoldása során végeznek. Ha az alkalmazott megkülönböztetésnek ésszerű indokai vannak, akkor az nem tekinthető önkényesnek, az Alkotmányban szabályozott diszkrimináció tilalmába ütköző megkülönböztetésnek. Ellenkezőleg, a kifogásolt rendelkezés nem az üdülőtulajdonosokkal szemben alkalmazott hátrányos megkülönböztetés, hanem a lakástulajdonosok részére alkotmányos célból nyújtott kedvezmény, mely az Alkotmány 70/A. §-ával összefüggésben visszásságot nem okoz. 

A beadványt a fent kifejtettek alapján elutasítom.

Budapest, 2000. június 22.

Gönczöl Katalin