OBH 2708/1999
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Nagy Réka
A vizsgálat megindulása:
	Egy balatonfüredi lakos 1999. június 8-ai beadványával azért fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához, mert véleménye szerint a Dunántúli Regionális Vízművek Rt indokolatlanul magas, hosszú évek óta az ország többi területéhez képest kétszeres, vagy még többszörös vízdíjat szed, annak ellenére, hogy a vízellátást biztosító létesítmények már jóval korábban, az 1970-es években épültek.
	A panaszos véleménye szerint az alkalmazott vízdíj azért is magas, mert a vízmű az "ellátó létesítményt készen kapta a szolgáltató vállalat, tehát megtérüléssel nem kell számolnia".
A vizsgálatot a piacgazdasággal összefüggő Alkotmánybeli rendelkezés, valamint a tulajdonhoz fűződő jog sérelmének gyanúja miatt indítottam.
A megállapított tényállás:
	Balatonfüred ivóvízellátása állami tulajdonú közüzemi vízműből szolgáltatott ivóvízzel történik.
	A díjakat az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII törvény 77. §-ában szereplő felhatalmazás alapján, figyelemmel a közműves ivóvízellátásról és a közműves szennyvízelvezetésről szóló 38/1995. (IV. 5.) Kormányrendeletben foglaltakra, a pénzügyminiszterrel egyetértésben a közlekedési és vízügyi miniszter állapítja meg.
2001. január 1-től alkalmazandó legmagasabb díjakat a 34/2000 ( XII. 21.) KöViM rendelet írja elő.
A rendelet alapján az ivóvíz díja köbméterenként 224,40 Ft/m3+ÁFA
	A Magyar Köztársaság 2001. és 2002. évi költségvetéséről szóló 2000. évi CXXXIII. törvény 5. számú mellékletének 3. pontja 4,5 Mrd forintot biztosít 2001. évre a lakossági víz- és csatornaszolgáltatás ráfordításai egy részének ellentételezésére.
	A támogatás igénylésének feltételeiről a KöViM által vezetett Tárcaközi Bizottság 2001. decemberében tájékoztatót jelentetett meg, ez alapján támogatási igényt azon szolgáltatók és önkormányzatok nyújthattak be, amelyeknél a ráfordítások meghaladták a következő küszöbértéket:
•	ivóvíz szolgáltatás: 225 Ft/m3
•	ivóvíz és csatornaszolgáltatás együtt: 403 Ft/m3
•	A DRV által üzemeltetett állami tulajdonú közművek 2001. évi díja:
•	ivóvíz: 224.40 Ft/m3
A KöViM Gazdaságstratégia Főosztálya 000825/027/2001. számú - 2001. március 7-ei keltű levele szerint ivóvíz szolgáltatásra 949 település önkormányzata igényelt támogatást, köztük Balatonfüred Önkormányzata is.  A támogatás alapján Balatonfüred Önkormányzata 67.402.96 ezer Ft-ot kapott a fogyasztói terhek csökkentésére, ebből 5, 049 M Ft-ot a vízdíjra, 62, 354 M Ft-ot csatornadíjra.
A DRV Rt a vízművekre készített összes kalkulációja alapján, víz esetén a köbméterenkénti ráfordítás 235,14 Ft.  Ezért a szolgáltatató az önkormányzat támogatásával megpályázta a 224, 40 Ft és a 235,14 Ft közötti különbözetre a támogatást.   A vízművek a miniszteri rendeletben előírt vízdíjat alkalmazza.
Alkalmazott jogszabályok:
•	A Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvény
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.
9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság, amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és egyelő védelemben részesül.
13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.
•	Az árak megállapításáról szóló 1991. évi LXXXVII tv.
Az árak legfőbb szabályozója a piac és a gazdasági verseny. Az árakra vonatkozó közvetlen kormányzati beavatkozás csak ott indokolt, ahol a tisztességtelen piaci magatartás tilalmáról szóló törvényben foglaltak nem elégségesek a káros versenykorlátozás és a gazdasági erőfölénnyel való visszaélés megakadályozására. A kormányzati beavatkozás kereteinek kijelölése céljából az Országgyűlés a következő törvényt alkotja:
1. § (1) E törvény hatálya kiterjed:
a) a gazdasági tevékenységet folytató jogi személyre, jogi személyiség nélküli gazdasági és egyéb társaságra, természetes személyre (a továbbiakban együtt: vállalkozó), valamint az általuk belföldön érvényesített árakra és díjakra, továbbá
b) a hatósági ár megállapítójára.
Hatósági ármegállapítás
7. § (1) A mellékletben felsorolt termékekre, szolgáltatásokra (a továbbiakban együtt: termék) az ott feltüntetett miniszter, illetve a helyi önkormányzat (a továbbiakban együtt: hatósági ár megállapítója) legmagasabb árat vagy legalacsonyabb árat (a továbbiakban együtt: hatósági ár) állapít meg.
(2) A termék hatósági árát a pénzügyminiszterrel egyetértésben kell megállapítani, ha az árat a miniszter állapítja meg, vagy az árat az állami költségvetés támogatja.
8. § (1) A legmagasabb árat - a (2) bekezdésben szabályozott kivétellel - úgy kell megállapítani, hogy a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és a támogatásokra is.
9. § (1) A hatósági ár megállapítása történhet tételesen vagy a hatósági ár kiszámítására vonatkozó előírásokkal.
(2) A hatósági árat alkalmazási feltételeivel (pl. a minőség, a határidő, a szállítások ütemezése, a megrendelés nagysága, a teljesítés helye, a fizetési feltételek) együtt kell megállapítani.
11. § (1) A hatósági árat, valamint annak alkalmazási feltételeit jogszabályban kell közzétenni. A jogszabályban rendelkezni kell arról, hogy a hatósági ár mikor lép érvénybe; e rendelkezésnek visszamenőleges hatálya nem lehet.
(2) A legmagasabb hatósági árnak a szerződés megkötését követően bekövetkező emelése esetén jogszabály kivételesen előírhatja, hogy az emelt legmagasabb hatósági ár az érvényes szerződés részévé válik. A felek azonban az új ártól lefelé - közös megegyezéssel - eltérhetnek, a szerződésben kikötött ár fenntartásával vagy megváltoztatásával.
12. § Ha hatósági árat állapítottak meg, a szerződésben
a) a legmagasabb árnál magasabb árat és
b) a legalacsonyabb árnál alacsonyabb árat érvényesen nem lehet kikötni.
Melléklet az 1990. évi LXXXII. törvényhez	
Hatósági áras termékek
I. Legmagasabb ár
A) Termékek
 05511	 Az állami tulajdonú víziközműből szolgáltatott ivóvíz díja	 közlekedési, hírközlési és vízügyi miniszter 	

•	Az állami tulajdonú közüzemi vízműből szolgáltatott ivóvízért, illetőleg az állami tulajdonú közüzemi csatornamű használatáért fizetendő díjakról szóló 47/1999. ( XII. 28.) KHVM rendelet módosításáról szóló 34/2000. ( XII. 21.) KöViM rendelet
Az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvény 7. §-ában foglalt felhatalmazás alapján - a pénzügyminiszterrel egyetértésben - a következőket rendelem el:
1. § Az állami tulajdonú közüzemi vízműből szolgáltatott ivóvízért, illetőleg az állami tulajdonú közüzemi csatornamű használatáért fizetendő díjakról szóló 47/1999. (XII. 28.) KHVM rendelet (a továbbiakban: R.) 1. számú melléklete helyébe e rendelet 1. számú melléklete lép.
3. § Ez a rendelet 2001. január 1-jén lép hatályba.  
•	Az állami tulajdonú közüzemi vízműből szolgáltatott ivóvízért, illetőleg az állami tulajdonú közüzemei csatornamű használatáért fizetendő díjakról szóló 47/ 1999. ( XII. 28.) KHVM rendelet	
Az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvény 7. §-ában foglalt felhatalmazás alapján, figyelemmel a közműves ivóvízellátásról és a közműves szennyvízelvezetésről szóló 38/1995. (IV. 5.) Korm. rendeletben foglaltakra - a pénzügyminiszterrel egyetértésben - a következőket rendelem el:
1. § (1) Az állami tulajdonú közüzemi vízműből szolgáltatott ivóvíz (a továbbiakban: ivóvíz) és az állami tulajdonú közüzemi csatornamű (a továbbiakban: csatorna) szolgáltatásért - a 3. §-ban foglaltak kivételével - az 1. számú Mellékletben megállapított díjat kell fizetni.
(2) Az ivóvíz és csatornahasználat díja (1. számú melléklet) és az ivóvíz-értékesítés díja (2. számú melléklet) az általános forgalmi adót nem tartalmazza.
(3) Az ivóvíz díja (1. számú melléklet) a bekötési vízmérő és a mellékvízmérő [a módosított 38/1995. (IV. 5.) Korm. rendelet - a továbbiakban: R. - 2. §-a 13. pontjának a) és c) pontja] alapján történő számlázás költségeit is tartalmazza.
2. § Az 1. számú mellékletben megállapított díjat a szolgáltatónak a lakossági fogyasztók esetében olyan mértékben kell csökkentenie, amilyen mértékű támogatást a díj mérséklése céljából kap.
Az állami tulajdonú közüzemi vízművek által felszámítható ivóvíz- és csatornahasználat legmagasabb díjai
 	Ivóvízdíj Ft/m3	Csatornadíj Ft/m3	
 Dunántúli Regionális Vízmű Rt (Siófok)	224,40	349,00	

•	A polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. tv.
201. § (1) A szerződéssel kikötött szolgáltatásért - ha a szerződésből vagy a körülményekből kifejezetten más nem következik - ellenszolgáltatás jár.
(2) Ha a szolgáltatás és ellenszolgáltatás között anélkül, hogy az egyik felet az ajándékozás szándéka vezetné, a szerződés megkötésének időpontjában feltűnően nagy az értékkülönbség, a sérelmet szenvedő fél a szerződést megtámadhatja.

A vizsgálat megállapításai:
	A vizsgálat közvetlen tárgya a Dunántúli Regionális Vízművek Rt ( továbbiakban DRV Rt) által szolgáltatott víz díja, illetve a díj mértéke volt.
Tekintettel arra, hogy a DRV Rt az árhatóság által megállapított árat alkalmazza, ezért a vizsgálat közvetett céljának a hatósági ármegállapításnak, és a díj mértéknek az érintett alkotmányos jogokkal való kapcsolatát elemeztem.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX tv. 16. § (1) bekezdése alapján az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság ( 29. § (1) bek.), illetve a közszolgáltatást végző szerv ( továbbiakban együtt: hatóság) eljárása, ennek során hozott határozat (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.  Ezen rendelkezés alapján az országgyűlési biztosnak a beadványban megjelölt sérelem és valamely alkotmányos jog közötti összefüggés lété kell vizsgálnia.
	A vizsgálat során a piacgazdasághoz illetve a tulajdonhoz való Alkotmányban biztosított jog tartalmát kell először tisztázni, mert e nélkül - az alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelme fennállta, vagy hiánya nélkül- nem lehetséges vizsgálni azt, hogy az árhatóság, ami jelen esetben a Közlekedési és Vízügyi Minisztérium ezen alkotmányos jogok érvényesítése érdekében milyen kötelezettségek terhelik a hatósági ármegállapítás során, illetve, hogy terhelik-e egyáltalán ilyen irányú kötelezettségek.
	A vizsgálat célja az volt, hogy az Alkotmány által a piacgazdaságra vonatkozó követelményből illetve a tulajdonhoz fűződő jogból származó jogosultságnak tekinthető-e az " igazságos árra" vonatkozó igény.
	Az "igazságos ár" alatt a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűsége elvének érvényesülését tekintettem.  A következő lépés a hatósági ármegállapítására vonatkozó szabályok jellegének tisztázása és annak megállapítása volt, hogy alkalmasak-e a hatósági ár megállapításra vonatkozó jelenlegi szabályok az érintett alkotmányos jogok érvényesülésének elősegítésére.   Legvégül arra kellett választ kapni, hogy az árhatóság betartotta-e a hatályos szabályokat a hatósági ár megállapítását célzó eljárás során.
	Ezt a sorrendet az országgyűlési biztosok eljárására illetve az általuk vizsgálható beadványokra vonatkozó szabályok indokolták.
	Az országgyűlési biztosok érdemi vizsgálatának tárgya ugyanis hatóság vagy közszolgáltató intézkedése, mulasztása illetve eljárása csak akkor lehet, ha azok alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelmet okoznak.  Alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelemnek valamely az Alkotmány által biztosított jog korlátozása minősül, de alkotmányos visszásságot a biztosok csak abban az esetben állapítanak meg, ha valamely alkotmányos jog Alkotmányt sértő korlátozást szenved.  Alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelem hiányában tehát alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság nem állapítható meg.
	Az Alkotmánybíróság a 21/1994. ( IV. 16.) AB határozatában megállapította, hogy a piacgazdasághoz senkinek nincs joga, vagyis az nem minősíthető alapjogként.  A piacgazdaság sérelmére hivatkozva semmilyen alapjog sérelmének alkotmányellenessége nem dönthető el.  A 35/1994. ( VI. 24.) AB határozatában, pedig Alkotmánybíróság a  következőt fejtette ki: " Az Alkotmánybíróság már több határozatában kinyilvánította, hogy az Alkotmány gazdaságpolitikai szempontból semleges.  Az Alkotmányból az állami beavatkozás nagysága, ereje, még kevésbé annak tilalma közvetlenül nem vezethető le ( 33/1993. ( V. 28.) AB határozat), ABH 1993, 249) Az Alkotmánybíróság a törvényhozó és a végrehajtó hatalom gazdaságpolitikai törekvéseit, a piacgazdaság tartalmára és színvonalára vonatkozó felfogását alkotmányossági szempontból nem értékelheti, és ezért azokat sajátjával nem helyettesítheti.  A piacgazdaságnak és a versenyszabadságnak nincs saját alkotmányossági mércéje.  A piacgazdaság fenntartásának és védelmének állami feladatát mindenekelőtt az egyes alapjogok érvényesítésével és védelmével lehet, illetve kell az államnak megvalósítania.  Az Alkotmánybíróság a piacgazdaság, a versenyszabadság és más hasonlóm államcélok alkotmányellenes megsértését csak szélsőséges esetben állapítja meg, ha az állami beavatkozás " fogalmilag és nyilvánvalóan" ellentétes az államcéllal ( 21/19994. ( IV. 16.) AB határozat, ABH 1994. április, 170)
Az előbbiek figyelembevételével a piacgazdaságra vonatkozó alkotmánybeli rendelkezés az országgyűlési biztos gyakorlatában sem tekinthető olyannak, mint amelyre való hivatkozással valamely alapjog sérelme eldönthető lenne.
	A polgári jogi tulajdonfogalom lényeges tartalma a birtoklás, a használat és a rendelkezés.  Ez azonban nem jelentik a tulajdonnak, mint alkotmányos alapjognak azt a lényeges tartalmát, aminek a  korlátozását az Alkotmány 8. § (2) bekezdése tilt.  Ez a azt jelenti, hogy a tulajdon polgári jogi tartalmát kitevő birtoklás, használat, rendelkezés korlátozható anélkül, hogy az alkotmány 8 § (2) bekezdésén sérelem esne.  A polgári jogi és alkotmányjogi tulajdonfogalom eltérősége alapján elkülöníthető a polgári jogi és az alkotmányos tulajdonvédelem.  Az Alkotmánybíróság gyakorlatából kizárólag az vezethető le, hogy a kétfajta értelemben vett tulajdonjog korlátozásának tekinthető külső, az alkotmányjog szempontjából egyedül releváns állami illetve a polgári jog szempontjából jelentős magánjogi, vagy közjogi beavatkozás a két jogág szempontjából eltérő megítélés alá esik.  A két jogág ugyanazt más körben védi.  Mindezek kifejtése abból a szempontból volt fontos, hogy vajon összefüggésbe hozható-e a beadványban szereplő szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének sérelme a tulajdonhoz fűződő Alkotmányban biztosított joggal.
	A tulajdonjog tartalmának illetve terjedelmének vizsgálata nélkül ez a  kérdés nem volt megválaszolható.  Vizsgálatom során megállapítottam, hogy a tulajdonjog tartalmának tekinthető jogosítványok nem tekinthetők a beadványban szereplő fennállni vélt sérelemmel összefüggőnek.
	Az ártörvényhez fűzött miniszteri indokolás a 8. §-ra vonatkozóan a következőket fejti ki:
"A javaslat keretszabályt ad arra nézve, hogy hatósági ár megállapítása során miként járjon el az ár megállapítója. A legmagasabb árra általános előírásként kimondja, hogy annak fedezetet kell biztosítania a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre.  E szerint  a hatósági ár megállapítójának a felelőssége, hogy nem állapíthat meg olyan árat, mely normális működését veszélyezteti és az is, hogy a hatósági árban nem ismerheti el a nem hatékony működésből adódóan felmerülő ráfordításokat.
A legalacsonyabb ár a termelő részére minimális biztonságot teremt azáltal, hogy a hatékonyan működő vállalkozónak legalább a ráfordításaira fedezetet biztosít."
	A hatósági ár megállapításánál mindkét esetben figyelembe kell venni az árhoz kapcsolódó ( a ráfordításokat és bevételeket ) érintő pénzügyi szabályokat ( adózás, támogatás).
Az Ártv 9. § (2) bekezdése alapján az árhatósági jogkör gyakorlása magában foglalja az áralkalmazási feltételek meghatározásának jogát is.  Az áralkalmazási feltételek megállapítása a szolgáltatók és a fogyasztók védelmében előírt kötelezettsége az árhatósági jogkörrel rendelkező szervnek.  Garanciális szabály, mely azt a célt szolgálja, hogy az árhatóság mind a szolgáltató, mind a fogyasztó számára tegye egyértelművé, hogy a jogszabály milyen fizetési feltételek mellett, milyen minőségű, és mennyiségű szolgáltatás ellenszolgáltatásaként állapítja meg a hatósági árat.  	Az Ártv. 9. § (2) bekezdése arra ad felhatalmazást, hogy a szolgáltatás legmagasabb hatósági árát és az annak megfelelő szolgáltatás feltételeit meghatározza, szabályozza azt, hogy az áralkalmazási feltételekben meghatározott feltételekkel nyújtott szolgáltatás esetén mekkora lehet a kiköthető legmagasabb ár mértéke.  A közüzemi szerződés tartalmát a szerződő felek, illetőleg a Ptk. és a Ptk. alapján arra felhatalmazott jogszabályok határozzák meg.  A legmagasabb hatósági árat meghatározó az árhatóság által alkotott jogszabály annyiban köti a szerződő feleket, hogy az abban megállapított áralkalmazási feltételek esetén a rendeletben meghatározott árnál magasabb árat nem köthetnek ki.  Az árhatósági jogkört gyakorló szerv is köteles eljárása során szem előtt tartani a Ptk.-nak a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségére vonatkozó rendelkezését.
	A Ptk. 200. §-ának (1) bekezdés értelmében a felek a szerződés tartalmát szabadon állapítják meg, ezért szabadon alakíthatják ki a szolgáltatás ellenértékét is.  Nincsenek elzárva attól sem, hogy a forgalmi értéktől eltérjenek ott, ahol árszabályozás ezt nem tiltja.  Ebből az is következik, hogy az árhatósági jogkört gyakorló szerv a jogbiztonságból fakadó kötelezettségének tesz eleget akkor, amikor a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségére vonatkozó szabályt betartja.
A szolgáltatás- ellenszolgáltatás egyenértékűsége követelmény tartalma:
	Az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvényhez fűzött miniszterei indokolás szerint az ár kialakítására nem lehet olyan szabályt előírni, mely tértől és időtől függetlenül a piac minden szereplője számára alkalmazható.  Az árnak egyetlen valós normája van: az, hogy az áru a vevő részére adott áron, tisztességes körülmények között eladható.  A javaslat ezért nem emeli a jogszabály rangjára az árképzés politikai gazdaságtani alapelveit (indokolt költségek, piaci viszonyok), hanem az árnak és az ár alapjául szolgáló értékesítési feltételeknek a kialakítását a felek megegyezésére bízza.
	Az ártörvényhez fűzött miniszteri indokolás szerint az árban való megegyezés hatósági ár esetén is szükséges.  Ez lényegében azt jelenti, hogy a hatósági árnak is be kell épülnie a szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésbe.
	Az ártörvényben szereplő rendelkezések tehát nem tekinthetőek az árhatóságként eljáró minisztert kötő egyedüli, kizárólagos szabálynak, annak figyelembe kell vennie a Ptk-ban foglalt szabályokat is.
	Ha az árhatóságként eljáró minisztérium eleget tett az ár meghatározása mellett az áralkalmazási feltételek meghatározásának, akkor az ár mértékének vizsgálata olyan polgári jogi alapelvek szerint kell, hogy történjen, mint amilyen a szolgáltatatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének, illetve a jóhiszemű eljárásnak a követelménye valamint a joggal való visszaélés tilalma.
	Megállapítottam, hogy az árhatóság az áralkalmazási feltételeket a miniszteri rendeletben rendezte.
	Az 55/1998. (XI. 27.) AB határozat indokolása - egy szemétszállítási rendelet vizsgálata kapcsán a következőket fogalmazta meg a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének Ptk-ban megfogalmazott követelményéről:
" A Ptk. 201. § (2) bekezdése nem abszolút tilalomként nyilvánítja ki a szolgáltatás-ellenszolgáltatás értékkülönbségének előfordulását, hanem megtámadási lehetőséget biztosít a sérelmet szenvedő fél számára.  A jogvita elbírálása a rendes bíróság hatáskörébe tartozik.  Az Alkotmánybíróság pedig a normakontroll szabályai alapján vizsgálhatja meg és bírálhatja el, hogy valamely jogszabály sérti-e a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének a Ptk. 201. § (1) bekezdésében megfogalmazott követelményét. (...). Az önkormányzat a díjfizetés alapja meghatározásánál nagyfokú önállósággal rendelkezik.  Mivel azonban - törvényi felhatalmazás alapján - szerződéses jogviszony elemét szabályozza, tiszteletben kell tartania a polgári jog olyan általános alapelvét, mint a  szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűsége.
 (...) A jóhiszeműség és a tisztesség elvének való megfelelés Ptk.-beli szabálya erősíti az önkormányzatokkal szemben azt a követelményt, hogy amikor a szemétszállítási díj meghatározásakor a díj összegét nem a tényleges szemétkibocsátáshoz és annak elszállításához, hanem azt tükröző más mutatókhoz ( pl. a helyiségek száma, lakásban élő személyek száma stb.) kötik, akkor fokozottan törekedjenek a szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűségének megvalósítására."
	A feltűnően nagy értékkülönbség és az ellenszolgáltatás megállapítására irányadó szempontokról szóló 267. számú Polgári Kollégiumi állásfoglalás a következő módon értelmezi a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségére vonatkozó rendelkezést:
A szerződésnek a szolgáltatás és ellenszolgáltatás feltűnően nagy értékkülönbségre alapított megtámadása esetében annak megállapításához, hogy az értékkülönbség feltűnően nagy-e, a bíróságnak vizsgálnia kell a szerződéskötés körülményeit, a szerződés egész tartalmát, forgalmi (érték) viszonyokat, az ügylet jellegéből fakadó sajátosságokat, a szolgáltatás és ellenszolgáltatás meghatározásának módját.
	Mint az Alkotmánybíróság a 9/1992. ( I. 30.) illetve az 1/1995. ( II.8) AB határozatban kifejtette " az anyagi igazságosság jogállami követelménye a jogbiztonságot szolgáló intézményeken és garanciákon belül maradva valósulhat meg.  Az anyagi igazság érvényesülésére nem biztosít ( nem biztosíthat) alanyi jogot az Alkotmány (..)"
Az Alkotmánybíróságnak az anyagi igazságosságról vallott felfogása az országgyűlési biztos eljárásában a konkrét üggyel összefüggésben azzal a következménnyel jár, hogy a biztos nem teheti vizsgálata tárgyává az ár tartalmát abból a szempontból, hogy az megfelel-e a jogbiztonság követelményének, ebből ugyanis az anyagi igazságossághoz való alanyi jog nem vezethető le.  Amennyiben tehát a releváns sérelemnek az igazságos ár érvényesülésének hiányát tekintjük, akkor nem állapítható meg összefüggés a jogbiztonság és fennállni vélt sérelem között.
Ha azonban a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének védelmét szolgáló előírások esetleges sérelmét tekintjük relevánsnak, akkor a szükséges összefüggés a jogbiztonság vonatkozásában kimutatható.  A Ptk. 201. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezésből fakadó jogok védelme tehát az Alkotmányból nem vezethető le, a Ptk. 201. § (2) bekezdésében foglalt rendelkezésekből fakadó jog védelme azonban igen.  Ha a biztoshoz intézett beadvány tárgya az ár, mint ellenszolgáltatás mértéke, arra a biztos vizsgálati hatásköre, vizsgálati feltételek hiánya miatt nem terjed ki.  Ha azonban a panasz tárgya a közszolgáltató valamilyen olyan intézkedése, amellyel a szolgáltató a bíróság előtti megtámadás jogának gyakorlását igyekszik korlátozni - arra az országgyűlési biztos vizsgálati hatásköre megállapítható.
Az ártörvény azon rendelkezéseit, melyek a fogyasztók védelmét hivatottak szolgálni úgy tekintettem, mint amelyek tartalmilag a Ptk.-nak a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségét megfogalmazó szabályát fejezi ki egy speciális viszonyban.  A Ptk. általános szabálya sem értelmezhető úgy, mint amely abszolút tilalmat állít a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségét sértő megállapodások elé.  A megtámadási jog biztosítása az egyenértékűség érvényesítésének nyilvánvalóan enyhébb eszköze, mint a semmissé nyilvánítás lenne.  A bírói gyakorlat pedig a megtámadási jog gyakorlása során nem tekinti tartalmában véve abszolút jellegűnek a Ptk. 201. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezést és csak kirívó esetben biztosít jogvédelmet a sérelmet szenvedett félnek.
	Az ártörvény keretszabályt ad arra nézve, hogy  a hatósági ár megállapítása során miként járjon el az ár megállapítója.  A legmagasabb árra általános előírásként kimondja, hogy annak fedezetet kell biztosítania a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre.  E szerint a hatósági ár megállapítójának felelőssége, hogy nem állapíthat meg olyan árat, mely a normális működét veszélyezteti.  Sem, az ártörvényben rögzített előírásokból, sem a Ptk.-nak a 201. §-ából nem következik az, hogy az árhatóságnak eljárása során kötelessége lenne a fogyasztók érdekeit leginkább kifejező legalacsonyabb ár, vagy a szolgáltató érdekeit kifejező legmagasabb ár biztosítása.  Éppen ellenkezőleg, ez az a két szélső érték, ami között az árhatóságnak az árat meg kell állapítania, mert bármelyik szélső ár megállapításával a kötelmi jogviszony egyik oldalán álló felet sértené.  Ezen korlátok tiszteletben tartásának kötelezettségéből több azonban nem olvasható ki a fent említett jogszabályi rendelkezésekből.
	A Közlekedési és Vízügyi Minisztérium Gazdaságstratégiai Főosztály Közgazdasági osztályának vezetője a hatósági ár-megállapítási gyakorlattal kapcsolatban a következőkről tájékoztatott.
	A DRV Rt 126 településen nyújt ivóvíz-szolgáltatást.  A szolgáltatónak minden évben el kell készítenie az összes településre vonatkozóan, átlagos költségek alapján a költségkalkulációját a számviteli törvényben szereplő költségelemek alapján.  Ilyen pl.: anyag, bér, amortizáció, egyéb ráfordítások, rendkívüli ráfordítások. Ezt az árhatóság tételenként évente felülvizsgálja, beleértve az infláció okozta költségváltozásokat.  A 126 település esetén nem alkalmaznak differenciált árat. Amennyiben a település lakói a díjat magasnak találják annak oka, lehet az is, hogy ez a 126 település a Balaton és a Velencei tó körül találhatóak, ezért  ezeken a helyeken a fogyasztás idényjellegű és a kapacitás kihasználás az év különböző szakaszaiban eltérő.  A kéttényezős vízdíj bevezetését egyelőre nem tervezik.
	A hatósági ár megállapítása történhet tételesen, vagy a hatósági ár kiszámítására vonatkozó előírásokkal.  Az árhatóságként eljáró minisztériumot kötő előírások betartása tételes ármegállapítás esetén az eljárás során mutatott körültekintéséből mérhető le, önmagában az árból nem.  A vizsgált esetben az árhatóság az áralkalmazási feltételeket megállapította.
	Tekintettel arra, hogy a vizsgálat során alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot nem tártam fel, ezért az ügyet lezárom.
Budapest, 2001. július 6.
Lenkovics Barnabás