OBH 1931/1999., 6791/1998., 255/1999., 277/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Haraszti Katalin

A vizsgálat megindulása:

	Az OBH 6791/1998. számú vizsgálatot a Magyar Nemzet 1998. XI. 25-i számában megjelent újságcikk kapcsán hivatalból indítottam, amely a Kiskunhalasi Határőr Igazgatóság Közösségi Szállásán (a továbbiakban: közösségi szállás) élő kazah állampolgár öngyilkosságáról tudósított. Ehhez az esethez kapcsolódóan - 1999. március 16-án kelt levelében - a Mahatma Gandhi Emberi Jogi Egyesület elnöke felhívta a figyelmem arra, hogy - információi szerint - a közösségi szállás méltatlan elhelyezési körülményeiből eredő pszichikai megpróbáltatások vezettek oda, hogy a kazah állampolgár önkezével vetett véget az életének. Levelében az Egyesület elnöke arra kért, hogy munkám során minél nagyobb hangsúlyt fektessek a közösségi szállások vizsgálatára.    
	Az OBH 255/1999. számú vizsgálatot a Magyar Nemzet 1999. január 19-i számában megjelent újságcikk alapján hivatalból indítottam, amely a közösségi szálláson élő macedón állampolgár sikertelen öngyilkossági kisérletéről tudósított.  
	Az OBH 277/1999. számú vizsgálat a magyar Emberi Jogi Központ (a továbbiakban: MEJOK) igazgatójának beadványa alapján indult, aki a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek méltatlan elhelyezési körülményeit sérelmezte.
	Az OBH. 1931/1999. számú vizsgálat a Magyar Köztársaság elnökének  1999. április 21-én kelt kérésére indult, aki eljutatta hozzám a közösségi szállás 14 lakója által aláírt panaszbeadványt. Az aláírók azt sérelmezték, hogy a közösségi szállást nem hagyhatják el, így hónapok óta börtönszerű körülmények között kénytelenek élni, az őrszemélyzet durván bánik velük, nem kapnak elegendő tisztálkodó eszközt (szappant, fogkrémet, mosószert, borotválkozó eszközöket) és étkeztetésük sem felel meg a muszlim vallás előírásainak.
	Figyelemmel arra, hogy a felsorolt ügyek a közösségi szállás lakóinak élet-és elhelyezési körülményeit érintik, azokat egyesítettem és közös eljárásban vizsgáltam. 

A vizsgálat célja és módszere:

	A  MEJOK igazgatója 1999. február 4-én eljuttatta hozzám a Bács-Kiskun Megyei Főügyészség (a továbbiakban: Főügyészség) levelét, amelyből tudomást szereztem arról, hogy a Főügyészség - a MEJOK kérésére - vizsgálatot tartott a közösségi szálláson. A Főügyészségi vizsgálat  megállapította, hogy a közösségi szállás II. számú épülete huzamos emberi tartózkodásra alkalmatlan, ezért javaslatot tett a Legfőbb Ügyészség Büntetés-végrehajtási Felügyeleti Osztályának arra, hogy a Határőrség országos parancsnokánál kezdeményezze annak bezárását. A vizsgálatról, illetve a bezárásra vonatkozó ügyészségi indítványról a Magyar Hírlap és a Népszabadság 1999. II. 5-i számaiban sajtóközlemény is megjelent. A Magyar Hírlap 1999. II. 11-i számából értesültem arról, hogy a Határőrség Országos Parancsnoksága a közösségi szállást a közeljövőben 10 millió forint ráfordítással felújítatja.
	A Főügyészségi vizsgálat megállapítására, továbbá a sajtóban megjelent tudósításokra figyelemmel munkánk során elsősorban a köztösségi szálláson bekövetkezett válságjelenségekre koncentráltunk. Ezeket három szakaszban vizsgáltuk. Elsőként a külföldi állampolgárok ellátását és életkörülményeit tekintettük át. Másodikként a külföldiek jogi helyzetét, illetve életkörülményeit próbáltuk megismerni. Végül megvizsgáltuk azt is, hogy lehet-e összefüggés a külföldiek elhelyezési körülményei, közérzetük valamint a közösségi szálláson történt rendkívüli események - öngyilkossági, szökési kísérletek, étkezés megtagadás - között. Ennek során egyrészt áttekintettük, hogy kik élnek a közösségi szálláson, másrészt összehasonlítottuk a két épületben történt rendkívüli eseményeket.
	Az összefüggések feltárásához szükséges összehasonlításokat a közösségi szállás II. számú épületének üzembe helyezése és a helyszíni bejárás időpontja közötti időszakban - 1998. augusztus 24. és 1999. április 29. között - történt  rendkívüli események adatai alapján végeztük.
	Munkánkat a közösségi szállás helyszíni bejárásával, az ott élő külföldiek, illetve a szolgálatot teljesítő határőrök meghallgatásával, valamint a külföldi állampolgárok ügyiratainak szúrópróbaszerű vizsgálatával egészítettük ki.

A vizsgálat résztvevői: 

	dr. Haraszti Katalin	főosztályvezető-helyettes
	dr. Kiss László		főtanácsos
	dr. Szilágyi Júlia		pszichiáter

A vizsgált alkotmányos jogok:

	A diszkrimináció mentes elbánáshoz való jog: " A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül." (Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés)
	A jogállamisághoz és ezen belül a jogbiztonsághoz fűződő jog: "A Magyar Köztársaság demokratikus, független jogállam." (Alkotmány 2. § (1) bekezdés),
	Az alapvető jogok védelme: "A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. 
A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja." (Alkotmány 8. § (1)-(2) bekezdései)
	A tulajdonhoz való jog: "A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot." (Alkotmány 13. § (1) bekezdés)
	Az emberi méltósághoz való jog: "A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet törvényesen megfosztani" (Alkotmány 54. § (1) bekezdés)  
	A külföldiek szabad mozgásához és tartózkodási helyük szabad megválasztásához való jog: "Mindenkit, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén – törvényben meghatározott esetek kivételével – megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is." (Alkotmány  58. § (1) bekezdés),
	A vallás szabad gyakorlásához való jog: " A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára.
	Ez a jog magában foglalja a vallás vagy más lelkiismereti meggyőződés szabad megválasztását vagy elfogadását, és azt a szabadságot, hogy vallását és meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon akár egyénileg, akár másokkal együttesen nyilvánosan vagy magánkörben kinyilváníthassa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolhassa vagy taníthassa. (Alkotmány 60. § (1) és (2) bekezdései)
	A menedékhez való jog: "A Magyar Köztársaság törvényben meghatározott feltételek szerint – ha sem származási országuk, sem más ország a védelmet nem biztosítja – menedékjogot nyújt azoknak a nem magyar állampolgároknak, akiket hazájukban, illetve a szokásos tartózkodási helyük szerinti országban faji, nemzeti hovatartozásuk, meghatározott társadalmi csoporthoz tartozásuk, vallási, illetőleg politikai meggyőződésük miatt üldöznek, vagy üldöztetéstől való félelmük megalapozott." (Alkotmány 65. § (1) bekezdés)
	A legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog: "A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez." (Alkotmány 70/D. § (1) bekezdés)
	 "Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg." (Alkotmány 70/D. § (2) bekezdés).

Az alkalmazott jogszabályok: 

- A külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. tv., 
- A külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. tv. végrehajtásáról szóló 64/1994. (IV.30.) Korm. rendelet,
- A menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. törvény,
- A menekültügyi eljárás részletes szabályairól, továbbá a kérelmezők, a menedékesek és a befogadottak okmányairól szóló 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet.
 (Az alkalmazott jogszabályi rendelkezések szövege  a mellékletben.)

A megállapított tényállás:

A helyszíni bejárás időpontja:   1999. április 29.

	A közösségi szállást a Határőrség azzal a céllal üzemelteti, hogy ideiglenes elhelyezést biztosítson azoknak külföldieknek, akiknek Bács-kiskun, Csongrád, Heves, illetve Tolna megyék, valamint Budapest területén az illetékes idegenrendészeti hatóságok kijelölt helyen való tartózkodását rendelték el, de az érintettek - megfelelő anyagi fedezet hiányában - megélhetésükről nem képesek gondoskodni. A vizsgálat idején a közösségi szállás a Kiskunhalasi Határőr Igazgatóság (a továbbiakban: Határőr Igazgatóság) két - földrajzilag - különböző helyen lévő épületében működött. A közösségi szállás 1995. január 15-e óta a Határőr Igazgatóság Fazekas Gábor út 1. szám alatt található - egykori lovaslaktanyának épült, de közösségi szállás céljára átépített  - épületében üzemelt (a továbbiakban: I. sz. közösségi szállás). A rendelkezésre álló férőhelyek bővítése céljából 1998. augusztus 24-étől kezdődően közösségi szállásként használták a Határőr Igazgatóság - Balassagyarmat Keceli 2. szám alatti - az egykori sorállomány elhelyezésére szolgáló épület emeleti részét is (a továbbiakban: II. sz. közösségi szállás).
	Az I. számú közösségi szállást a Határőrség 45 személy befogadására létesítette. A külföldiek elhelyezésére szolgáló helyiségek az épület emeleti részén voltak. A rendelkezésre álló 6 hálóhelyiség közül háromban - egy 8  ágyasban, a 2 ágyasban, valamint a 16 ágyasban - nem lakott senki. Ezeket a jugoszláv háború miatt - többnyire a zöldhatáron át érkező - külföldiek elhelyezésére tartották készenlétben. A helyszíni bejárás idején használatban lévő 3 - különböző alapterületű - hálóhelyiségben összesen 27-en éltek. A 8 ágyasban egy házaspár, a 14 ágyasban két házaspár és három gyermekük, a 22 ágyasban 18 férfi lakott. A házaspárok és gyermekeik, jugoszláv állampolgárok voltak, akik a helyszíni bejárást megelőző napon érkeztek a közösségi szállásra, így menedékjogi kérelmük elbírálás alatt állt. A 18 férfi közül 4-en bangladeshi, 14-en voltak jugoszláv állampolgárok voltak. A jugoszláv állampolgárok közül 10 személy menedékjogi kérelme elbírálás alatt állt. Az emeleti részen volt a közösségi helyiség, ami egyben ételosztó és ebédlő is volt, továbbá a nemek szerint elkülönített illemhelyek és  zuhanyzók.  
	A helyszíni vizsgálat idején a II. számú közösségi szállás földszintjének egy részét a Tenkes Határvadász Század - átmenetileg a Határőr Igazgatósághoz vezényelt - állománya (a továbbiakban: határvadászok), összesen 24 személy használta. Itt volt a határvadászok szállása, étkezője, továbbá a közösségi helyiségük is. A II. számú közösségi szállás emeletén élő külföldieket a határvadászok őrizték. A folyosó két vége 1-1 vasráccsal volt leválasztva. Személyzeti, illetve pihenőhelyiség hiányában az őrszemélyzet a vasrácsok közötti területen - a lépcsőfordulóban - tartózkodott. 
	A II. számú közösségi szállást a Határőrség 150 személy befogadására létesítette.   Az épület emeleti részén 12 - különböző alapterületű - hálóhelyiség volt. A helyszíni vizsgálat idején 8 hálóhelyiséget használtak, ahol összesen 80-an éltek. A folyosó egyik oldalán lévő 4 hálóhelyiség közül a 8 ágyasban - 3 férfi, 4 nő - 7, a 10 ágyasban 7, a 20 ágyasban 13 személy lakott. 3 hálóhelyiség - egy 20 ágyas, egy 10 ágyas és egy 4 ágyas - üres volt. A nők közül ketten gyermeket vártak, terhességük a 2. illetve 4. hónapjában voltak.  A folyosó másik oldalán lévő 8 hálóhelyiség közül a 12 ágyas és a 3 ágyas telített volt, a 26 ágyasban 14, a 23 ágyasban 21, a 8 ágyasban 3 személy lakott; 3 hálóhelyiség - egy 11 ágyas és két  6  ágyas - üres volt. A folyosó mindkét oldalán voltak mosdók, zuhanyzók és illemhelyek. Ezek nemek szerinti elkülönítése azonban - az épület adottságai miatt - megoldatlan volt. 
	Az I. számú közösségi szálláson egy kártyás rendszerű, belföldi, illetve nemzetközi távhívásra alkalmas telefonkészülék működött. A külföldi megérkezését követő első telefonhívás - amellyel  lehetősége van arra, hogy tartózkodási helyéről rokonait, ismerőseit, esetleg az állampolgársága szerinti külképviseletet értesítse - ingyenes volt, költségeit a Határőrség fedezte. A II. számú közösségi szálláson a lépcsőfordulóban, az egyik ráccsal leválasztott folyosórészen egy kártyás telefonkészülék működött. A készülék csak erről a folyosórészről volt közvetlenül elérhető. A folyosó másik részének lakói csak azt követően - a rácsok között átbújtatott karral - telefonálhattak, ha a szolgálatban lévő őrszemélyzet a másik folyosórészről kiengedte őket. A beszélgetés alatt a határőr a közelben várakozott, majd visszakisérte a külföldit. A telefonkártyát mindkét közösségi szálláson azonos módon, a külföldiek a közösségi szállás személyzetétől vásárolhattak.
	A közösségi szállás személyzete az elhelyezett külföldiekre vonatkozó iratokat, személyenként elkülönítve kezelte. Valamennyi "dossziéban" megtalálható volt a közösségben történő elhelyezésről szóló orvosi szakvélemény, a kiutasításról, illetve annak felfüggesztéséről, valamint a kötelező tartózkodási hely kijelöléséről szóló határozat. A további iratok személyenként változóak voltak. A kötelező tartózkodási hely kijelöléséről szóló határozatok szerint a közösségi szállás 104 lakója közül mindössze 9 személynek volt joga ahhoz, hogy kijárjon a városba.  A többiek - összesen 95 személy - kizárólag egészségügyi, sürgősségi alapellátás céljából orvosi igazolás alapján, illetve a konzulátus megkeresésére a személyazonosság megállapítása céljából hagyhatták el a közösségi szállást. A helyszíni bejárás idején 18 olyan személlyel - 3 jugoszláv, 4 nigériai, 2-2 kongói, bangladeshi, ruandai, továbbá 1-1 kínai, orosz, grúz, libériai illetve algír állampolgárral - találkoztunk, akik hat hónapnál hosszabb ideje éltek a közösségi szálláson.  A libériai állampolgár már több mint egy éve - 1998. március 3-tól kezdődően  - volt az intézmény lakója. 
	A közösségi szálláson történt eseményeket az ügyeletes tiszt, illetve a Hatósági  Alosztály jelentési könyve tartalmazta, amelyeket folyamatosan vezettek. A szolgálatban lévő személyzet ezekben rögzítette a rendkívüli eseményeket, illetve az esetleges fegyelmezési célú intézkedéseket. A vizsgált időszakban a közösségi szálláson több rendkívüli esemény, így több öngyilkossági kísérlet vagy engedély nélküli eltávozás is történt. A II. számú közösségi szállás lakói a helyszíni vizsgálat reggelén éhségsztrájkba kezdtek. Munkatársaim megérkezésekor mindannyian a ráccsal elzárt folyosórészeken tartózkodtak, a földön ültek. Az étkezést megatagadó külföldiek azt sérelmezték, hogy hónapok óta nem hagyhatták el az intézményt. Helyzetüket bizonytalannak érezték, ugyanis állításuk szerint semmiféle információjuk nem volt arról, hogy meddig kell még bezártságban élniük. A bejárást végző munkatársaimon keresztül a közbenjárásomat kérték annak érdekében, hogy az illetékes hatóságok a II. számú közösségi szállás két, terhességük második, illetve negyedik hónapjában lévő lakója jobb körülményeket biztosító intézménybe kerülhessen.
	A közösségi szálláson tartózkodó külföldiek - egyéni igénytől függően - az adventista egyház képviselői által részesülhettek  lelki gondozásban. Ezen kívül az intézményben néhány alkalommal megjelentek a Magyar Helsinki Bizottság, a Magyar Emberi Jogi Központ, továbbá a Mahatma Gandhi Emberi Jogi Egyesület munkatársai is, akik főképpen ügyeik intézéséhez igyekeztek jogi segítséget nyújtani.
	A közösségi szálláson 1 felsőfokú végzettségű tiszt, 16 középfokú végzettségű tiszthelyettes - kisérők, gépkocsivezetők - 5 felcser és 8 közalkalmazott teljesített szolgálatot. A tiszthelyettesek közül ketten - munka mellett - főiskolára jártak. A közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök közül 2 személy orosz nyelvből középfokú, 3 személy német nyelvből középfokú, 1 személy angol nyelvből alapfokú állami nyelvvizsgával rendelkezett. 1 személy pedig - aki jugoszláv állampolgárként honosítással szerzett magyar állampolgárságot - szerbül beszélt. 1998. évben az igazgatóság külföldi állampolgárokkal érintkező munkatársai számára az ENSZ Menekültügyi Főbiztosságának Budapesti Irodája szervezett angol nyelvtanfolyamot, ami 3 hónapig tartott, 1999. évben pedig a Határőr Igazgatóság által szervezett 1 hónapos szerb nyelvtanfolyamon vettek részt.
	A közösségi szálláson a Határőr Igazgatóság munkatársai különböző időbeosztás szerint, napi 24 órában teljesítettek szolgálatot. A közösségi szálláson rendszeresített munkakörökbe jelentkezők a Határőr Igazgatóság pszichológusai által elvégzett alkalmassági vizsgálaton vettek részt, amelyen - egyebek mellett - a jelöltek konfliktustűrő, illetve konfliktus feloldó képességét is vizsgálták. A szolgálatot teljesítő állománynak az összezártságban élő külföldiekkel való bánásmódra történő felkészítésére - központi képzés hiányában - az igazgatóság "házi" felkészítést szervezett. Az összesen 4 hetes felkészítés során a jelöltekkel a Határőr Igazgatóság oktatási központja humán szolgálatának munkatársai,  továbbá a betöltendő, illetve ahhoz kapcsolódó munkakörökben szolgálatot teljesítő állomány tagjai foglalkoztak. 

A vizsgálat megállapításai: 

	I. A közösségi szálláson élő külföldiek ellátásával és életkörülményeivel kapcsolatos megállapítások:

	Az újonan érkező külföldiek meghallgatása az I. számú közösségi szállás fölszintjén lévő hatósági vizsgálókban történt. A közösségi szálláson tartózkodó külföldiek elmondása szerint - amit a szolgálatban lévő határőrök is megerősítettek - gyakori, hogy ugyanazon helyiségben egyidejűleg két külföldi meghallgatása zajlik. OBH. 5551/1998. számú jelentésemben már rámutattam arra, hogy több személy egyidejű meghallgatása - az esetleges üldöztetésüket megalapozó körülmények feltárása miatt - az Alkotmány 54. § (1) bekezdése szerinti emberi méltósághoz való alkotmányos joggal összefüggésben eredményez visszásságot.
	Befogadásukat megelőzően a külföldi állampolgárokat a szolgálatban lévő felcser megvizsgálta. A rendelkezésre álló dokumentumok szerint valamennyien elhelyezhetők közösségben. Egészségügyi elkülönítővel egyik közösségi szállás sem rendelkezett. Ezért nem volt lehetőség arra, hogy a kórházi kezelést nem igénylő fertőzések - például élősködők - esetén az érintetteket elkülönítsék. A szolgálatban lévő őrszemélyzet elmondása szerint az I. számú közösségi szálláson volt már eset arra, hogy egy tbc megbetegedésben szenvedő külföldit nem egy nagyobb, hanem a kétágyas hálóhelyiségben helyeztek el. Ez azonban nem tekinthető tényleges elkülönítésnek, hiszen az érintett személy a többiekkel közös mosdó, illetve zuhanyozó helyiséget, illemhelyet és közösségi helyiséget használta. Az egészségügyi elkülönítő hiánya a külföldiek, illetve az őrszemélyzet az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb színtű testi és lelki egészséghez való alkotmányos jogával összefüggésben okoz visszásságot.
	A Határőrség gazdasági főigazgatójának 1/1999. számú intézkedése (a továbbiakban: főigazgatói intézkedés) alapján a közösségi szállásra történő befogadás során a külföldi tisztálkodó szereket - szappant, fogkefét, fogkrémet, sampont, folyékony mosószert - továbbá személyi felszerelést - matracot, ágyneműt, takarót, párnát, törölközőt, hálóruhát, gumisarut - és hideg élelmiszert (konzervet) kap. A főigazgatói utasításban megjelölt tisztálkodó szerek, illetve a személyi felszerelés kidása tolmács közreműködésével történik, azok átvételét a külföldi aláírásával igazolja. A külföldiek befogadása során a főigazgatói utasításban megjelölt eszközökkel történő felszerelése kapcsán alkotmányos visszássára utaló körülményt  nem észleltem.
	A befogadáson túlmenően, a hosszabb ideje a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek tisztálkodó szerrel történő ellátását is megvizsgáltuk. A férfiak borotválkozó eszközökkel, a nők intim betéttel történő ellátásáról a főigazgatói utasítás nem rendelkezik. A gondnok elmondása szerint ezeket az eszközöket a Határőr Igazgatóság a befogadáskor, illetve a közösségi szálláson tartózkodás ideje alatt mindvégig biztosította. A vizsgálat során ezek kiadását, illetve átvételét - dokumentumok hiányában - sem megállapítani, sem kizárni nem tudtuk. A főigazgatói intézkedés nem rendelkezik arról sem, hogy a közösségi szállás lakóit - befogadásukat követően - milyen gyakorisággal és milyen mennyiségben kell tisztálkodó szerekkel, illetve személyes higiénés eszközökkel ellátni. A vizsgálat során rendelkezésre álló dokumentumok alapján mindössze annyit sikerült megállapítani, hogy a személyzet tagjai közül ki, mikor és milyen tisztító, illetve tisztálkodó szerből vett fel nagyobb mennyiséget. Arról, hogy az átvett anyagokból, illetve eszközökből ki és milyen mennyiséget vett át a Határőr Igazgatóság nem vezetett személyre szóló nyilvántartást. A közösségi szálláson tartózkodó külföldiek tisztálkodó szerekkel, illetve eszközökkel történő rendszeres ellátásra vonatkozó szabályok hiánya az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb színtű testi és lelki egészséghez való alkotmányos jogával összefüggésben okoz visszásságot.
	A közösségi szállás lakói napi háromszori étkezést kaptak, az élelmezési norma 350 Ft/fő/nap volt. A meleg ételt az igazgatóság konyhája biztosítja, a határőrségi alkalmazottak és a közösségi szállás lakóinak étrendje azonos. A vizsgálat során az 1999. év márciusi és áprilisi étrendeket tekintettük át. Ezek alapján megállapítottuk, hogy a húsételeket az igazgatóság konyhája többnyire marhából vagy baromfiból készítette. Kétséget kizáróan megállapítható volt azonban, hogy az ebédként kiosztott étel egyes napokon a sertésből készűlt. Így például március 4-én, amikor sertésragu leves vagy március 9-én, amikor csülök körömpörkölt volt ebédre. Voltak olyan napok is amikor az étlap nem jelezte, hogy a húsétel milyen alapanyagból készült, így a sertéshús esetleges felhasználását sem lehetett egyértelműen kizárni. A rendelkezésre álló adatok alapján megállapítottam, hogy a külföldiek élelmezése nem mindíg felelt meg a muszlim vallás előírásainak, ami az Alkotmány 60. § (2) bekezdésében biztosított, a vallás szabad gyakorlásához fűződő joggal összefüggésben eredményezett visszásságot.
	Az igazgatóság konyhája hétfőtől  pétekig működik, ezeken a napokon a külföldiek meleg ebédet kapnak. A közösségi szállás lakói számára a szombati és a vasárnapi főtt ételt ételkonzerv formájában osztják ki. Ezek esetleges melegítéséhez a Határőr Igazgatóság az I. számú közösségi szálláson a közösségi helyiségben, a II. számú közösségi szálláson az ételosztásra használt helyiségben egy-egy két főzőlapos villanyrezsót, továbbá tányérokat és evőeszközöket is biztosított. A külföldiek étkeztetése az I. számú közösségi szálláson a közösségi helyiségben történt. A II. számú közösségi szálláson élők a hálóhelyiségekben - ahol nem láttunk sem asztalt sem székeket -  étkeztek. Az igazgatóság az I. számú közösségi szálláson a közösségi helyiségben székeket, asztalokat, hideg-meleg folyóvizet, mosogató-medencét és mosogatószert is biztosított. A II. számú közösségi szállás ételosztójában sem székek, sem asztalok nem voltak, mosogatni a fürdőhelyiség mosdókagylóiban lehetett. Az I. számú közösségi szálláson az étkeztetés körülményeit illetően alkotmányos visszásságot nem észleltem. A II. számú közösségi szálláson a kulturált étkeztetéshez szükséges berendezés, illetve az ehhez szükséges eszközök megfelelő tisztítási lehetőségének hiánya az Alkotmány 54. § (4) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz, továbbá az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb színtű testi és lelki egészséghez való alkotmányos jogával összefüggésben okozott visszásságot.
	 Egyik közösségi szállás épületében sem voltak olyan zárható szekrények, fiókok, amelyek alkalmasak lettek volna arra, hogy abban a külföldi állampolgárok a személyes holmijukat tárolják. Megfelelő bútorzat hiányában a külföldi állampolgárok mindennapos használati tárgyaik egy részét a földön - az ágyak alatt - más részét a vaságyak végén tartották, ami az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz való joggal összefüggésben valósított meg alkotmányos visszásságot. Az öltözőszekrények beszerzését a 2/1999. számú jelentésemben már kezdeményeztem. Figyelemmel arra, hogy az ajánlásommal kapcsolatos válaszadásra nyitvaálló határidő még nem telt el, ebben a vonatkozásban ajánlásomat most megismétlem. 
	Az I. számú közösségi szálláson a hálóhelyiségek tiszták és világosak, azonban a férőhelyek bővítése céljából emeletesre alakított vaságyak miatt zsúfoltak voltak. A hálóhelyiségekben az ágyakon kívül más berendezési tárgyakat nem láttunk, igaz nem is fértek volna be. A nemek szerint elkülönített mosdóhelyiségek, illetve illemhelyek tiszták voltak, azokat rendszeresen takarították. Ebben a vonatkozásban alkotmányos visszásságot nem észleltem.
	Az épületben a muzulmán vallási előírásoknak is megfelelő illemhely nem volt. Az épület mosókonyhával, mosógéppel, szárítóhelyiséggel és  ruhaszárító állványokkal sem rendelkezett. A külföldi állampolgárok vizes ruhaneműiket a vaságyak végére, illetve a hálóhelyiségekben kihúzott szárítókötelekre teregették. Gyakori feszültségforrást jelentett, hogy a hálóhelyiségekben kifeszített szárítókötelekre  teregetett ruhákból a víz az emeletes ágyak felső szintjén alvókra csöpögött. A külföldiek ruházatának tisztántartásához szükséges felszerelés hiánya az Alkotmány 70/D § (1) belkezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggésben eredményez alkotmányos visszásságot.
	A II. számú közösségi szállás épülete már belépéskor lehangoló volt. A II. számú közösségi szállás megnyitása óta eltelt időszak alatt az épületben egyidejűleg átlagosan 150 külföldi élt. A szökési kisérletek megakadályozása céljából - ablakrácsok hiányában - az épület alsó ablakait beszögezték, minössze a kis méretű a felső szellőzőablakok voltak használhatók. A hiányos szellőzés, továbbá a falaknak a vízvezetékrendszer meghibásodásából eredő átázásai következtében az épületben orrfacsaró bűz terjengett. A határvadászok által használt épületrész rendezett volt, a helyiségeket maguk takarították. Egy hálóteremet nyolcan használtak. A bútorzat az ágyakból és a felszerelés tárolására szolgáló, egymásra rakott szekrényekből állt.  Az épületrész műszaki állapota, a helyiségek berendezése, bútorzata, az étkezésre, pihenésre és tisztálkodásra szolgáló helyiségek felszerelése jelenleg minősíthetetlen állapotú, emberi tartózkodásra, munkavégzésre alkalmatlan volt. A közös fürdő, a mosdóhelyiség és az illemhelyek állapota az elemi higiéniai követelményeknek sem felelt meg.
	Az épület második szintjén működő II. számú közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határvadászok a vasrácsokkal leválasztott folyosórészek közötti területen, a lépcsőfordulóban tartózkodtak. A szolgálatban lévő őrők elmondták, hogy véleményük szerint állandó fertőzésveszélyben dolgoznak, de  védőoltásban kérésük ellenére sem részesültek. A II. számú közösségi szállás egykori lakójának, az öngyilkosságot elkövetető kazah férfinak az esete azt valószínűsíti, hogy határőrök fertőzéstől való félelme nem egészen alaptalan. A rendelkezésemre álló iratok szerint a férfi 1998. augusztus 19-én került a II. számú közösségi szállásra. A befogadáskori egészségügyi vizsgálatról szóló 6.0/556/98. számú igazolás szerint sem fertőző betegséget, sem élősködöket nem találtak nála. Ezzel szemben a Kiskunhalasi Városi Rendőrkapitányság Bűnügyi Osztályának 1998. november 19-én kelt 7-48/98. Ált. számú jelentése szerint az elhunyt kazah férfi "tetvessége miatt a ruházatot - mint fertőzésveszélyt jelentő tárgyat - a kórházban elégették". Figyelemmel arra, hogy a kazah férfi csaknem három hónapig volt a közel 150 személy elhelyezésére szolgáló II. számú közösségi szállás lakója érthetelen, hogy tetvességét miért csak a városi kórház intenzív osztályán fedezték fel. A tetves személy közösségben történő elhelyezése veszélyeztette a közösségi szálláson élő külföldieknek és a szolgálatot teljesítő határőröknek az Alkotmány 70/D § (1) belkezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának érvényesülését.
	A II. számú közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök az esetleges fertőzések ellen klóros vízben történő gyakori kézmosással próbáltak védekezni. A mosdótálakat a ráccsal lezárt folyosórészek közötti felügyeleti területen helyezték el. A határvadászok elhelyezési és munkakörülményei az Alkotmány 70/D § (1) belkezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggésben eredményeztek alkotmányos visszásságot.
	A II. számú közösségi szállás épületének a külföldiek elhelyezésére szolgáló részei megdöbbentő állapotban voltak. A falak piszkosak és elhanyagoltak voltak, több helyen pergett a vakolat. Az ajtók egy részét bezúzták, a zuhanyzókban és a mosdóhelyiségekben a csapok egy részét letörték. A vízcsapok, illetve az illemhelyek egy része használhatalan volt. A hálóhelyiségek piszkosak és takarítatlanok voltak. Megfelelő bútorzat hiányában a külföldi állampolgárok mindennapos használati tárgyaikat a földön - a szerencsésebbek papírdobozokban - tartották. A használaton kívüli hálóhelyiségek berendezése össze volt dobálva, az ágyak egy része össze volt törve, néhány  ablakból kiverték az üveget.
	A helyszíni bejárás során tapasztalt körülmények alapján megerősítem a Bács-Kiskun Megyei Főügyészség 1999. február 1-én kelt Bv.B. 177/1999./1-III. számú megállapítását, mely szerint  a II. számú Közösségi Szállás a huzamos emberi tartózkodásra nem alkalmas. 1999. február 22-én kelt, 2440-66 számú leveléhez mellékelve a Határőrség Országos Parancsnoksága megküldte azt az intézkedési tervet, amelyet az OBH. 5551/1998 számú jelentésemben tett és elfogadott ajánlásaim végrehajtásával kapcsolatosan készített. Az intézkedési tervben már szerepelt, hogy a Kiskunhalasi Közösségi Szállás felújítását a Határőrség 1999. június 30. napjától kezdődően megkezdi. A belügyminiszter 1999. április 29-én kelt 1-047/1999. számú levelében tájékoztatott arról, hogy intézkedett a II. számú közösségi szállás 1999. június 30-ig történő bezárásáról. Figyelemmel arra, hogy a helyszíni bejárás idején a II. számú közösségi szállás kürítése már megkezdődött így  annak bezárására, illetve az ott tartózkodó külföldiek - köztük a két várandós nő - más intézménybe történő átszállítására  ajánlást nem teszek.

	II. A közösségi szálláson élő külföldiek jogi helyzetével, életkörülményeivel kapcsolatos megállapítások:

 	A helyszíni bejárás idején a közösségi szálláson tartózkodó külföldieket jogi helyzetüket, illetve jövőbeni kilátásaikat illetően három csoportba soroltuk:
	Az első csoportot azok a jugoszláv állampolgárok jelentették, akik a légicsapások miatt, esetleg a katonai behívók elöl menekülve hagyták el hazájukat. Ők azért kerültek a közösségi szállásra, mert a zöldhatáron át, többnyire személyazonosításra alkalmas iratok nélkül érkeztek Magyarországra. Az említett személyek a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvénynek (a továbbiakban: Itv.) a beutazásra vonatkozó szabályait megszegve érkeztek az országba és az Itv. tartózkodási feltételeinek sem tesznek eleget, ezért ügyükben idegenrendészeti eljárás indult. Esetükben az idegenrendészeti eljárást lefolytató hatóság az Itv. 43. § alapján kötelező tartózkodási helyet rendelt el, amelynek helyéül a közösségi szállást jelölte ki. A jugoszláv állampolgárok a közösségi szállásra érkezésüket követő hatósági meghallgatásuk során menedékjog kérelmet terjesztettek elő, amelyet a Határőrség továbbított a Menekültügyi és Migrációs Hivatalhoz (a továbbiakban: MMH). Az MMH a kérelmezőket a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 3. § (3) bekezdése alapján öt munkanapon belül meghallgatja és átszállítja valamelyik menekülteket befogadó állomásra. A vizsgálat során rendelkezésre álló adatok szerint az ebbe a csoportba tartozó külföldiek legfeljebb egy hetet töltenek a közösségi szálláson. Figyelemmel arra, hogy az Itv. 2. § (3) bekezdése értelmében annak hatálya "nem terjed ki e jogállásának fennállásáig arra a külföldire, akit a menekültügyi hatóság menekültként, menedékesként vagy befogadottként elismert, kivéve, ha a külföldi bevándorlási engedély iránti kérelmet nyújtott be", a Határőrség a menekülteket befogadó állomásra történő átszállítást követően az idegenrendészeti eljárást megszünteti. A helyszíni bejárás idején 16 olyan felnőttel és 3 gyermekkel találkoztunk, akik ebbe a körbe tartoztak. Ők mindannyian az I. számú közösségi szálláson éltek. Tudták, hogy csak átmenetileg kell a közösségi szálláson élniük és bizakodtak abban, hogy sorsuk mielőbb rendeződik.  A vizsgálat során a háború miatt elmenekült jugoszláv állampolgárok ügyenek intézése kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltünk.
	A második csoportba azokat a - nem jugoszláv állampolgár - külföldieket soroltuk, akik az Itv. a beutazásra vonatkozó szabályait megszegve érkeztek az országba vagy az Itv. tartózkodásra vonatkozó feltételeinek nem tettek eleget ezért idegenrendészeti eljárás alatt álltak. A kiutasításukról, vagy a menedékjog iránti kérelmük elutasításáról szóló közigazgatási határozat ellen bírósághoz fordultak és ezek elbírálása folyamatban volt. A szúrópróba szerűen kiválasztott ügyiratok adatai szerint az ügyeikben eljáró közigazgatási szervek betartották az eljárási határidőket, ebben a vonatkozásban alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. A bírósági felülvizsgálat alatt álló ügyek intézését - az 1993. évi LIX. tv. 16. § (1) bekezdésére, illetve a 29. § (1) bekezdésére figyelemmel - hatáskör hiányában nem vizsgáltam. Az ebbe a csoportba sorolt külföldiek bizonytalanság érzete annyiban megalapozott volt, hogy az eljárások előre nem látható ideig tartó, illetve kimenetelű jogerős befejezéséig, esetleg a döntés végrehajtásáig valószinűleg a hatóság által kijelölt tartózkodási helyen kell élniük.
	A harmadik csoportba tartozó külföldiek voltak a legnehezebb helyzetben. Ők jogerős - többségében már bíróság által is felülvizsgált - kiutasítási határozat hatálya alatt álltak, amelyet azonban érvényes útiokmányok hiányában nem lehetett végrehajtani. Az útiokmányok beszerzése céljából az idegenrendészeti szervek megkeresték  annak az országnak a külképviseletét, amely állampolgárának a külföldi vallotta magát, vagy amely állam által kibocsátott egyéb okiratottal például személyi igazolvánnyal rendelkezett az idegenrendészeti eljárás megindításakor. A külképviseletek eljárásának időtartama bizonytalan, gyakran hónapokig is elhúzódott. Néhány Európán kívüli államnak - például Bangladesh esetében - nincs magyarországon külképviselete, ezért a kapcsolatfelvétel ezekben az ügyekben különösen időigényes.  Volt olyan külképviselet is, amely - többszöri sürgetés ellenére - évekig sem válaszolt a magyar szervek megkeresésére. Ez történt azzal a három, magát magyar nemzetiségű jugoszláv állampolgárnak valló férfival, akikkel az I. számú közösségi szálláson találkoztunk.  Az államok hallgatásnak számtalan oka lehet. Így például van olyan ország, ahol polgárháborús viszonyok következtében a közigazgatás gyakorlatilag működésképtelen, van olyan is, amelyik állampolgárait nem regisztrálja tehát nyoma sincs annak, hogy az érintett külföldi ténylegesen az állampolgára lenne. Előfordul olyan ország is, amely egyes kisebbségekhez tartozó állampolgárai visszatérését ily módon is akadályozza. Még az is előfordul, hogy - személyazonosításra alkalmas okiratok hiányában - a külföldi valótlan személyi adatokat hozott a hatóság tudomására és az érintett állam azért nem bocsát ki útiokmányt számára, mert nincs olyan állampolgára, akit az ismert adatok alapján azonosítani lehetne. Ez történt annak, a magát libériai állampolgárnak való férfival is, aki már több mint egy éve élt a közösségi szálláson. 
	A harmadik csoportba tartozó külföldiek helyzetének legfontosabb közös vonása az, hogy a jogerős kiutasítási határozat végrehajthatósága, illetve annak időpontja teljességgel bizonytalan. Az Itv. 43. § (1) bekezdésének c) pontja értelmében ha az idegenrendészeti hatóság a külföldi kijelölt helyen való tartózkodását a kiutasítás végrehajtásának biztosítása érdekében rendeli el, annak időtartama a kiutazás feltételeinek megteremtéséig tarthat. A hivatkozott jogszabályi rendelkezések értelmében jogerős hatósági döntés alapján korlátlan ideig köteles a hatóság által kijelölt helyen, így például valamelyik közösségi szálláson élni. Az OBH 5551/1998. számú jelentésemben már megállapítottam, hogy a Határőrség országos parancsnokának és az országos rendőr-főkapitánynak 1998. augusztus 12-én kiadott 46/1998. számú közös intézkedésének hatálybalépését követően a közösségi szálláson, mint kijelölt helyen történő tartózkodás elrendelése olyan súlyos szabadságkorlátozássá vált, ami megközelíti a teljes szabadságelvonást. Az a tény, mely szerint az Alkotmány  58. § (1) bekezdésében biztosított szabad mozgáshoz és a tartózkodási hely szabad megválasztásához való jog csak azokat a a külföldieket illeti meg aki törvényesen tartózkodnak Magyarország területén, nem járhat azzal a következménnyel, hogy aki az említett feltételeknek nem tesz eleget, kiutasításának - gyakran önhibáján kívüli - végrehajthatatlansága miatt akár élete végéig szinte teljes szabadságelvonás alatt kelljen élnie. Ezért a közösségi szálláson tartózkodás maximális időtartamára vonatkozó törvényi szabályozás hiánya az Alkotmány 8. § (2) bekezdése szerinti alapjogok védelméhez való joggal összefüggésben eredményez visszásságot.  Figyelemmel arra, hogy a szervezett bűnözés, valamint az azzal összefüggő egyes jelenségek elleni fellépés szabályairól és az ehhez kapcsolódó törvénymódosításokról szóló T/1087. számú törvényjavaslat 29. § (4) bekezdése a közösségi szálláson tartózkodás időtartamát 18 hónapban kívánja korlátozni, ajánlást nem teszek.  

	III. A közösségi szálláson bekövetkezett rendkívüli eseményekkel kapcsolatos megállapítások:

	A vizsgálat tapasztalatai szerint a külföldiek egyik, vagy másik közösségi szálláson történő elhelyezése elsősorban annak függvénye volt, hogy az idegenrendészeti, illetve a menekültügyi hatóság tevékenysége kapcsán szükség volt-e személyes közreműködésükre. Ez az oka annak, hogy a menedékjogi eljárás alatt álló jugoszláv állampolgárok és a "kimenővel" rendelkezők - az a 9 személy akik számára az idegenrendészeti hatóságok engedélyezték, hogy az intézmény hosszabb-rövidebb időre elhagyhassák - valamennyien, továbbá az egyéb eljárások alatt álló külföldiek egy része az I. számú közösségi szálláson éltek. A vizsgálat során meghallgatott külföldiek elmondása szerint a helyszíni bejárás reggelén az igazgatóság a II. számú közösségi szállásról az I. számú közösségi szállásra szállította azokat a külföldieket is, akik az étkezés megtagadásban nem vettek részt.     
	A vizsgált időszakban az I. számú közösségi szálláson 1-1 öngyilkossági, illetve szökési kísérlet történt. 1998. december 19-én egy jugoszláv állampolgár,  aki hazájában - testi sértés elkövetésének gyanúja miatt - rendőrségi kőrözés alatt állt, egy fém konzervdoboz élével, a könyökhajlatában próbálta az ereit felvágni. Őt az illetékes szervek 1998. december 21-én átadták a jugoszáv hatóságoknak. 1999. március 7-én egy jugoszláv állampolgár hatósági meghallgatására, illetve a  közösségi szállásra történő befogadására várva próbált megszökni, amit a szolgálatban lévő őrszemélyzet megakadályozott.
	A II. számú közösségi szálláson szinte kizárólag a jogerős kiutasítási határozat hatálya alatt álló külföldiek éltek, akik egy macedón állampolgár kivételével valamennyien európán kívüli országokból származtak. Ebben az épületben a vizsgált időszakban több rendkívüli esemény is történt. Két alkalommal fordult elő, hogy a közösségi szálláson élő külföldi állampolgár önkezével próbált véget vetni az életének. Az egyik kísérlet 1998. november 13-án, a másik 1999. január 15-én történt. Az első esetben egy kazah férfi felakasztotta magát a mosdóban. Ő a kórházba szállítását követően néhány nappal, 1999. január 18-án elhunyt. A második esetben a magát macedón állampolgárnak valló férfi 1999. január 15-én a mosdóban akasztotta fel magát. A cselekményt időben felfedezték, így a férfi életben maradt. Őt megfigyelésre a városi kórház pszichiátriai osztályára szállították, ahonnan néhány nap múlva "tünetmentesen" elbocsátották. A macedón férfi a vizsgálat idején már a balassagyarmati közösségi szálláson élt, így őt munkatársaim nem tudták meghallgatni. A vizsgált időszakban a II. számú közösségi szállásról 21 alkalommal, összesen 89 külföldi távozott engedély nélkül. További 3 alkalommal - összesen 5 személy esetében - a szolgálatban lévő őrszemélyzet megakadályozta a szökést. 1999. április 6-án a II. számú közösségi szállás lakói feltörték az épületben lévő büfét. A helyszíni bejárás reggelén a II. számú közösségi szállás lakói megtagadták az étkezést és bejelentették, hogy ezt addig folytatják, amíg át nem szállítják őket valamelyik menekülteket befogadó állomásra. Az éhségsztrájkoló külföldiek faji diszkriminációként élték meg, hogy miközben a hatóságok II. számú közösségi szállásról már valamennyi jugoszláv állampolgárt elszállították, nekik továbbra is bezártságban kell élniük. Ezért tiltakozásul összetörték a jugoszláv állampolgárok egykori hálóhelyiségeinek berendezését és az ablakok egy részét kitörték. A vizsgálat során rendelkezésünkre álló adatok alapján megállapítottuk, hogy a közösségi szállásról elszállított jugoszláv állampolgárok, illetve a II. számú közösségi szálláson maradt külföldiek alapvetően eltérő jogi helyzetben voltak. Az eltérés lényege, hogy a jugoszláv állampolgárok hazájukat olyan körülmények miatt kényszerültek elhagyni, amelyről az eljáró hatóságok hivatalos tudomással bírtak. Ez azt jelenti, hogy menedékjogi kérelmük indokaként megjejölt események tisztázására - az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény 26. § (2) bekezdésére figyelemmel - az eljáró hatóságoknak nem kellett bizonyítást lefolytaniuk. Utóbbi körülmény lényegesen lerövidítette az ügyintézést és a kérelmek pozitív elbírálását valószínűsítette. Ezzel szemben azokat az indokokat, amelyekre hazájuk elhagyásának okaként az éhségsztrájkoló külföldiek hivatkoztak csak  hosszabb bizonyítási eljárás keretében lehetet tisztázni és a kérelmek sokszor megalapozatlannak bizonyultak. A jugoszláv, illetve a más országok  állampolgárai által benyújtott menedékjogi kérelmet intézése kapcsán diszkriminációra utaló körülményt nem észleltünk. 
	A helyszíni bejárás során a közösségi szálláson élő külföldiekkel történt beszélgetések alapján a vizsgálatban résztvevő pszichiáter megállapította, hogy a szóbanforgó személyi körbe tartozó külföldiek igen rossz pszichés állapotban voltak. Ezt a megállapítást támasztja alá az a tény is, hogy az intézmény legrégebbi lakója, egy magát libériai állampolgárnak valló férfi, akivel munkatársaim - a kollektív étkezés megtagadás egyik vezéralakjaként - a II. számú közösségi szálláson találkoztak, különösen rossz pszichés állapotban volt. A férfi  tudott angolul, így a vele való beszélgetés során kiderült, hogy heves, irreális halálfélelmei vannak. A rendkívüli eseményeket rögzítő feljegyzések szerint a libériai állampolgár több alkalommal megrongálta a berendezést, szökési kísérletei voltak, társait megtámadta. A vizsgálatban résztvevő pszichiáter megállapította, hogy a libériai állampolgár beteg, esetében egy sajátos bezártsági - un. "börtön pszichózis" elnevezésű - tünetegyüttes alakult ki. Magatartása, agresszív megnyilvánulásai betegségével magyarázhatóak. A libériai állampolgárnak a közösségi szálláson - vizsgálat során feltárt állapotban, gyógykezelés nélkül - történő elhelyezése az Alkotmány 70/D. §-ban biztosított lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogával összefüggésben okozott alkotmányos visszásságot. A külföldi állampolgár súlyos állapotára figyelemmel 1999. május 3-án kelt részjelentésemben ajánlást tettem, a Határőrség Országos Parancsnoksága Idegenrendészeti, Szabálysértési és Menekültügyi Főosztálya vezetőjének, amelyben kezdeményeztem, hogy a libériai állampolgár soron kívüli orvosi vizsgálatáról, illetve szükséges gyógykezeléséről haladéktalanul intézkedjék. 1999. május 6-án kelt levelében a Kiskunhalasi Határőr Igazgatóság igazgatója tájékoztatott arról, hogy a külföldi pszichiátriai vizsgálata megerősítette, hogy gyógyszeres kezelése szükséges. Ajánlásomat az Idegenrendészeti, Szabálysértési és Menekültügyi Főosztály vezetője 1999. május 25-én kelt levelében elfogadta és kezdeményezte, hogy a Budapesti Rendőr-főkapitányság - mint illetékes idegenrendészeti hatóság - a libériai állampolgárt a debreceni Menekülteket Befogadó Állomás pszichológiai részlegében helyezze el. 
	1998. december 14-én kelt OBH. 5551/1998. számú jelentésemben ajánlást tettem a belügyminiszternek arra, hogy valamennyi közösségi szálláson biztosítsa a válsághelyzetben lévő külföldiekkel, valamint a gyermekekkel foglalkozó, speciális felkészültségű szakemberek alkalmazásának feltételeit. A Határőrség Országos Parancsnoksága 1999. február 22-én kelt, 2440-66 számú leveléhez mellékelt intézkedési terv 3. pontja értelmében a "válsághelyzetben lévő külföldiek részére az igazgatóságok pszichológiai szolgálatának munkatársai tartsanak fogadóórát". "A befogadottak körében észlelt, normálistól eltérő pszichés jelenség, vagy saját és mások testi épségét veszélyeztető tevékenység észlelése esetén tegyenek intézkedéseket". Az említett feladatokat az igazgatóságoknak folyamatosan kellett végrehajtaniuk. Ezzel szemben a közösségi szálláson élő külföldiek nem is hallottak arról, hogy lehetőségük lenne arra, hogy pszichológushoz forduljanak. A külföldiek állítását támasztja alá, hogy egyik közösségi szálláson sem láttunk olyan tájékoztatókat, ami az ott élőkkel a pszichológiai szolgálat létét, a fogadóórák időpontját, esetleg az időpont egyeztetések módját tudatná. A pszichológiai szolgálat működésének hiányát jelzi az is, hogy - munkatársaim látogatását megelőzően - senki sem észlelte, hogy a libériai állampolgár kirívóan agresszív, deviáns magatartása egy olyan tünetegyüttes megnyilvánulása, amit pszichés megbetegedésére vezethető vissza, ezért orvosi vizsgálatra, esetleg kezelésre lenne szüksége.
	Az I. számú közösségi szálláson 1 darab, a II. számún két darab - folyosórészenként 1-1 - televízió készüléket láttunk. A külföldiek közül egyesek megpróbáltak a személyzet napi teendőiben - például ételosztás, tisztálkodó eszközök kiadása - segédkezni. A rossz pszichés állapotú, hosszú ideje összezártságban élő emberek különösen rosszul viselték a tétlenséget. A közösségi szállás lakóinak bezártság érzetét és tétlenségét fokozta, hogy egyik épület sem rendelkezett olyan területtel, ahová a külföldiek tetszésük szerint, a nap bármely szakaszában kimehetnének sétálni, dohányozni vagy levegőzni. Ezen a helyzeten a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök úgy próbáltak segíteni, hogy azokat, akik ezt igényelték, naponta legalább egyszer - egyéb feladataik elvégzésétől függő időpontban és időtartamra - lekísérték az udvarra. A közösségi szálláson rendelkezésre álló sportolási lehetőségek kapcsán a külföldiek elmondták, hogy amennyiben saját pénzükből, vagy a határőrök magánadományaként sikerül labdához jutniuk, akkor a napi levegőzés során futballoznak a személyzettel. A vizsgálat idején azonban labda hiányában, még erre sem volt lehetőségük. A hatályos idegenrendészeti jogszabályok nem rendelkeznek arról, hogy a közösségi szálláson tartózkodó külföldi, aki a szálláshelyet nem, vagy csak kívételesen jogosult elhagyni, milyen időtartamban jogosult a szabadlevegőn tartózkodni. Ez  a tény veszélyezteti a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának érvényesülését. 
	 A közösségi szálláson történt rendkívüli események vizsgálata során kiemelt figyelmet fordítottunk  külföldiek és az őrszemélyzet kapcsolatának megismerésére. A helyszíni bejárás során még az étkezést megtagadó külföldiek is úgy nyilatkoztak, hogy az őrszemélyzet jól bánik velük, bántalmazások nem történtek. A meghallgatott külföldiek az őrszemélyzettel való kapcsolatuk pozitív példájaként említették a futballozást. A közös program csökkentette a nyelvi kommunikáció hiányából eredő bizalmatlanságot és elviselhetőbbé tette a bezártságot. A közösségi szálláson élő külföldiek és az őrszemélyzet kapcsolatát illetően alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.  
	A tudomásunkra jutott rendkívüli eseményeket, illetve az ezekkel érintett külföldiek személyi körét vizsgálva arra a következtetésre jutottunk, hogy leginkább a jogerős kiutasítás hatálya alatt álló, gyakran hónapok óta bezártságban élő, sorsuk jövőbeni alakulását kilátástalannak érző emberek hajlamosak a csoportos ellenállásra, az agresszióra. Ebből a személyi körből kerültek ki azok is, akik végső elkeseredésükben önkezükkel próbáltak véget vetni az életüknek. A Határőr Igazgatóság azzal, hogy az egyébként is rossz pszichés állapotban lévő embereket a huzamos emberi tartózkodásra alkalmatlan épületben összezárta, a rendkívüli események bekövetkezésének esélyét megsokszorozta. Ez volt a legfontosabb oka annak, hogy a II. számú közösségi szálláson bekövetkezett rendkívüli események száma többszöröse volt az I. számú közösségi szálláson történteknek.
	A pszichés megbetegedések tünetei az avatatlan szemlélő számára gyakran csak deviáns magatartásformáknak tünnek. A magát libériai állampolgárnak valló férfi esete azonban arra utal, hogy az összezártságból adódó rendkívüli események egy része megelőzhető lett volna. Komoly előrelépést jelenthetne, ha a Határőr Igazgatóság pszichológiai szolgálata legalább a szembetűnően deviáns magatartást tanusító embereket megvizsgálná. A szakember véleménye segítséget nyújthatna a különösen rossz pszichés állapotban lévő személyek kiszűréséhez és felhívhatná a őrszemélyzet figyelmét arra, hogy kik azok akiknek szakorvosi segítségre, esetleg más típusú intézményben történő elhelyezésre lenne szükségük.

Ajánlások:

	- Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 25. §-ában biztosított jogkörömben eljárva ajánlást teszek a belügyminiszternek, hogy

	- az 1993. évi LXXXVI. törvény  64. § (1) bekezdésének f) pontjára figyelemmel kezdeményezze, hogy a Kormány - a házirendre vonatkozó szabályok keretében -  rendeletben szabályozza, hogy közösségi szálláson élő külföldiek mennyi időt jogosultak a szabadlevegőn tölteni.

	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 20. §-a alapján ajánlást teszek a Határőrség országos parancsnokának arra, hogy intézkedjen 

	- a Határőrség gazdasági főigazgatója 1/1999. számú intézkedésének a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek tisztálkodó szerekkel, illetve eszközökkel történő ellátására, továbbá azok kiosztására vonatkozó szabályokkal történő  kiegészítéséről,

	- hogy valamennyi közösségi szálláson kifüggesszék azt az időpontot, amikor a határőr igazgatóságok által foglalkoztatott pszichológusok a külföldiek rendelkezésére állnak,

	- hogy a határőr igazgatóságok által foglalkoztatott pszichológusok a szembetünően deviáns, agresszív magatartást tanusító külföldiekkel akkor is találkozzanak, ha vizsgálatra nem jelentkeztek és indokolt esetben az érintett személyek esetleges szakorvosi vizsgálatára javaslatot tegyenek,

	- hogy az I. számú közösségi szálláson tartózkodó külföldiek személyes holmijának őrzésére biztosítsanak zárható szekrényeket,

	- hogy az I. számú közösségi szállásra érkező külföldiek hatósági meghallgatása egyénenként történjen, 

	- az I. számú közösségi szálláson élő külföldiek szabad levegőn tartózkodását és testmozgását biztosító "sétáló" kialakításáról,

	- az I. számú közösségi szálláson élő külföldiek ruházatának tisztításához, szárításához, továbbá a szabadidő kitöltésére alkalmas eszközök beszerzéséről. 

	- az I. számú közösségi szálláson élő muszlimok vallási előírásainak megfelelő étkeztetéséről,

	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 18. § (3) bekezdése alapján kérem a Határőrség országos parancsnokát, rendeljen el vizsgálatot annak kiderítésére, miként fordulhatott elő hogy a Határőr Igazgatóság munkatársai a kazah férfi tetvességét sem a közösségi szállásra történő befogadását megelőző egészségügyi vizsgálat során, sem azt követően nem észlelték, illetve amennyiben észlelték, annak megszüntetésére és terjedésének megakadályozására milyen intézkedéseket tettek.

Budapest, 1999. június  10.

Gönczöl Katalin