OBH 1390/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Kollár Zsuzsanna

Az eljárás megindulása

A panaszos 1999. március 18-án személyesen, majd április 20-án érkezett beadványában panasszal fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához azt sérelmezve, hogy az általa mint sértett  által tett feljelentés alapján indított és a IV. kerületi Rendőrkapitányság Bűnügyi Osztálya által folytatott nyomozást ( Ügyszám: 144-1887/1998.bü. ) megszüntették, valamint hogy a nyomozás során a sértett jogi képviselője - a Legfőbb Ügyészség Nyomozásfelügyeleti Főosztályának vezetője által kiadott állásfoglalás tartalmára tekintettel - nem vehetett részt a sértett tanúkénti meghallgatásán. A panaszos kifejezetten a saját, bűncselekmény megtörténtére vonatkozó állításai és a nyomozás megszüntetésére vonatkozó hatósági döntés közötti ellentmondást sérelmezte, valamint azt, hogy a kihallgatási jegyzőkönyvben nem teljes egészében, hanem a kihallgató rendőr által szelektálva rögzítették az általa elmondottakat. 
A panaszos jogi képviseletét ellátó Budapesti Nyílt Társadalom Alapítvány Nő- és Gyermekjogi Jogvédő Program Irodájának vezetője a panaszos által benyújtott beadvány kiegészítéseként előadta, hogy véleménye szerint a vizsgált ügyben fokozott jelentősége lett volna a sértett jogi képviselője jelenlétének, hiszen egy családon belüli erőszakról volt szó. A személyes jelenlét révén az ügyvéd jobban megismerhette volna a sértett családi körülményeit, személyiségét, egészségi állapotát.  
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16.§ (1) bekezdése alapján az ügyben a jogállamiságból fakadó jogbiztonság (Alkotmány 2.§ (1) bekezdés) sérelmének gyanúja miatt vizsgálatot indítottam. 

A megállapított tényállás

A.) 1998. október 8-án a Budapest IV. kerületi Rendőrkapitányság Bűnügyi Osztálya 144-1887/1998. számú határozatával megszüntette a panaszos feljelentése alapján, a panaszos férje ellen folytatott nyomozást, azzal az indokkal, hogy a nyomozás adatai alapján nem állapítható meg bűncselekmény elkövetése és az eljárás folytatásától sem várható eredmény. A határozat indoklásában az eljáró rendőri szerv megállapította, hogy a gyanúsított a bűncselekmény egyik tényállási elemét tagadta, a panaszos és a gyanúsított között lefolytatott szembesítés nem hozott eredményt, az orvos szakértői vélemény szerint pedig a panaszos testén külsérelmi nyomok nem voltak észlelhetőek. Panaszos és ügyvédje a nyomozást megszüntető határozat ellen panasszal éltek. A panaszt elbíráló IV. és XV. kerületi Ügyészség határozatában megállapította, hogy a nyomozóhatóság a lehetséges és indokolt nyomozati cselekményeket elvégezte, ezek eredménytelenségéből helyesen vonta le a nyomozás megszüntetésére vonatkozó döntés alapjául szolgáló következtetést, vagyis, hogy a nyomozás adatai alapján nem állapítható meg bűncselekmény elkövetése és az eljárás folytatásától sem várható eredmény. Az ügyészségi határozat arra is kitért, hogy a Be. 61.§ 84) bekezdése szerint a kétséget kizáróan nem bizonyított tényt a terhelt terhére értékelni nem lehet, ezért a panaszt el kell utasítania.
B.) A Legfőbb Ügyészség Nyomozásfelügyeleti Főosztályának vezetője 1996. január 4-én kelt levelében arról tájékoztatta az ORFK Vizsgálati Főosztályának vezetőjét, hogy a hozzá intézett megkeresésre válasza a következő: " (...) abból, hogy a sértett tanúkénti kihallgatása is szükségessé válik, nem vonható le az a következtetés, hogy a sértettet tanúkénti kihallgatása során is megilletik a Be. 53.§-ában megállapított jogosítványok. Az előbbiek szerint tehát ugyanannak a személynek az eljárásban elkülönül a sértetti és a tanú minősége, ehhez képest mindegyik szereplésre az arra vonatkozó szabályok szerint kell eljárni. A konkrét ügyben ez azt jelenti, hogy ha a sértettet tanúként hallgatják ki, ebben a minőségben őt senki nem képviselheti, következésképpen a kihallgatáson a sértett képviselője nem lehet jelen. Az pedig kérdésként fel sem merülhet, hogy a tanúnak - aki egyébként nem vesz részt sértettként az eljárásban - képviselője lehetne." Erre az állásfoglalásra alapozta a IV. kerületi Rendőrkapitányság Bűnügyi Osztálya azt a döntését, mellyel a sértett képviselőjének tanúkihallgatáson való részvételére vonatkozó kérést elutasította.

Az ügy jogszabályi háttere

1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról

A sértett

43. § A büntetőeljárásban - a II. fejezetben felsorolt hatóságokon, illetőleg azok tagjain kívül - a terhelt, a védő, továbbá a sértett, a magánvádló, a magánfél, az egyéb érdekeltek és ezek képviselői vesznek részt.
Ezek valamennyien olyan személyek, akiknek a büntetőeljárás eredményéhez jogilag elfogadott érdekük fűződik. Részvételük módját, jogaik érvényesítésének szabályait az eljárási törvény biztosítja.

53. § (1) Sértett az, akinek jogát vagy jogos érdekét a bűncselekmény sértette vagy veszélyeztette.
(2) A sértett
a) a nyomozás során e törvényben meghatározott esetekben, a bírósági eljárásban - ha e törvény másként nem rendelkezik - bármely eljárási cselekménynél jelen lehet,
b) az őt érintő iratokat a nyomozás befejezését követően megtekintheti,
c) az eljárás minden szakaszában indítványokat és észrevételeket tehet, a hatóságtól büntetőeljárási jogairól és kötelezettségeiről felvilágosítást kérhet,
d) a tárgyaláson a kihallgatottakhoz kérdés feltételét indítványozhatja és felszólalhat.

A sértett és az egyéb érdekeltek képviselői

58. § (1) A sértett és az egyéb érdekelt a jogait képviselője útján is gyakorolhatja.
(2) Az (1) bekezdésben felsoroltakat képviselheti
a) ügyvéd, meghatalmazás alapján;
b) törvényes képviselő és meghatalmazás alapján nagykorú hozzátartozó;
c) az, akit erre külön jogszabály feljogosít.
(3) Állami szervet, társadalmi szervezetet, szövetkezetet és egyesületet az erre feljogosított dolgozója, illetőleg ügyintézésre jogosult tagja vagy alkalmazottja is képviselhet.
(4) Nem lehet képviselő az, akit a közügyektől eltiltottak.
A tanúvallomás
62. § (1) Tanúként az hallgatható ki, akinek a bizonyítandó tényről tudomása van.
(2) A tanúként megidézett személy köteles kihallgatása végett megjelenni és - ha e törvény kivételt nem tesz - vallomást tenni. A tanúnak igénye van - külön jogszabályban megállapított mértékben - a megjelenésével felmerült költségek megtérítésére. Erre a tanút kihallgatásának befejezésekor figyelmeztetni kell.

1993. évi LIX. törvény az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról

16. § (1) Az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [29. § (1) bek.], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.

1998. évi XI. törvény az ügyvédekről 

Titoktartási kötelezettség

8. § (1) Az ügyvédet titoktartási kötelezettség terheli minden olyan tényt és adatot illetően, amelyről a hivatásának ellátása során szerzett tudomást. E kötelezettség független az ügyvédi megbízási jogviszony fennállásától, és az ügyvédi működés megszűnése után is fennmarad.

A vizsgálat megállapításai

A.) A nyomozás megszüntetéséről hozott döntés

Tekintettel arra, hogy a tényállást csak a nyomozás során született jegyzőkönyvek illetve a nyomozást megszüntető határozat alapján elemezhettem, a vizsgálat ezen részének célja az lehetett, hogy az ügyben eljáró első illetve másodfokú hatóság betartotta-e a tényállás tisztázására illetve a bizonyításra vonatkozó szabályokat. Nem vizsgálhattam tehát azt, hogy a nyomozóhatóság által alapul vett tényállás azonos-e a ténylegesen lejátszódott eseményekkel. Az országgyűlési biztosok saját vizsgálatuk terjedelmének meghatározása során minden esetben szem előtt tartják azt, hogy valamely vizsgált eljárásban felmerült bizonyítékokat nem mérlegelhetnek, következésképp  vizsgálatukat nem terjeszthetik ki a bizonyítékok szabad mérlegelésén alapuló tényállás-megállapításra, kivéve azt az esetet, amikor a bizonyítékokat az eljáró hatóság feltűnően egyoldalúan értékeli, vagy az ügyfelet, vádlottat, stb. a bizonyítási eljárás során megillető jogosultságok sérelmet szenvednek. 
Amint azt már több jelentésben megállapítottuk, a jogállamiságból fakadó jogbiztonság szerves részének tekinthető a tisztességes eljáráshoz való jog, amely magában foglalja az ügyben eljáró hatóságokkal szembeni, a tényállás teljes körű kiderítésére vonatkozó elvárást. Ez a tisztességes eljáráshoz való jogból fakadó részjogosítványok egyik legfontosabbika. Ennek, valamint a hatósági döntés indoklására vonatkozó kötelezettségnek a hiányában ugyanis a döntések önkényes jellege nem lenne kizárható. Tekintettel arra, hogy a vizsgált döntéssel összefüggésben az országgyűlési biztos eljárásában a bizonyítékok értékelése terén kizárólagos relevanciával bíró kivételes esetek nem merültek fel, illetve szem előtt tartva azt, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog mint érintett alkotmányos jog eljárási jellegű garanciák érvényesülését foglalja magában, megállapítom, hogy a panaszosnak a  tisztességes eljáráshoz fűződő joga nem sérült, ezért a panaszt elutasítom. 
Döntésem során tekintettel voltam arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való jogból fakadó jogosultságok csak az azok érvényesülését szolgáló hatósági kötelezettségekkel összefüggésben vizsgálhatóak, minden jogosultság ellenpólusaként beazonosítható egy hatósági kötelezettség. Ebből azonban az is következik, hogy a tisztességes eljáráshoz való jogból levezethető jogosítványok terjedelme is csak az annak biztosítását szolgáló hatósági kötelezettségek terjedelmével együtt értelmezhető. Megállapítottam, hogy a tényállás felderítését szolgáló teljes körű bizonyításra vonatkozó elvárás nem lehet szélesebb terjedelmű, mint  a hatóságokat terhelő bizonyítási kötelezettség. A panaszost ilyen irányban megillető jogosultságok nem terjeszkedhetnek túl azon a körön, amelyek a hatósági kötelezettségekből is levezethetőek. A nyomozóhatóság rendelkezésére álló bizonyítási eszközök pedig viszonylag szűk körűek olyan esetekben, amikor a bűncselekménynek mindössze egyetlen tanúja van, mégpedig a sértett. Ha az eljáró nyomozóhatóság a logikailag szóba jöhető, lehetséges bizonyítási eszközöket a tényállás tisztázása érdekében felhasználta, akkor a tisztességes eljáráshoz való jog - a vizsgált összefüggésben - nem sérül, és az esetlegesen  valóban elkövetett bűncselekmény büntetlenül maradása miatt a nyomozóhatóság nem tehető felelőssé. Az Alkotmánybíróság gyakorlatában a büntető igazságszolgáltatást érintő alkotmánybírósági döntések elvi alapja, hogy demokratikus jogállamban a büntető hatalom alkotmányosan korlátozott közhatalmi jogosítvány és egyben alkotmányos kötelezettség. A büntető hatalom gyakorlásának, a büntető igény érvényesítésének intézmény- és eszközrendszere közvetlen alkotmányos jelentőséggel bír; a büntető felelősségre vonás szabályai alkotmányos jelentőségűek. A büntetőeljárás közhatalmi jellegéből, feladatának természetéből következően szükségképpen érinti az egyének alkotmányos alapjogait [részletesen: 42/1993. (VI. 30.) AB hat., ABH 1993, 300., 304-305.].
A jelen alkotmányossági vizsgálat szempontjából különösen fontosak az Alkotmánybíróságnak a jogállamiság, a jogbiztonság és az eljárási garanciák összefüggésére vonatkozó tételei, amelyeket első alkalommal általánosságban a 9/1992. (I. 30.) AB határozatban (ABH 1992, 59., 65.), a büntető hatalomra speciálisan pedig a 11/1992. (III. 5.) AB határozatban (ABH 1992, 77., 84-85.) fogalmazott meg. Az Alkotmánybíróság álláspontjának lényege, hogy a jogállamiság és jogbiztonság elvéből fakadnak az eljárási garanciák, amelyek alapvető jelentőségűek az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatósága szempontjából. Az Alkotmány nem biztosít alanyi jogot az anyagi igazság érvényesülésére, mint ahogy a bűncselekmények felderítésére vonatkozó hatósági kötelezettségeket is csak a reálisan lehetséges határig garantálja. Ezek a jogállam céljai és feladatai, amelyek megvalósulása érdekében megfelelő - elsősorban eljárási garanciákat nyújtó - intézményeket kell létrehoznia, és az érintett alanyi jogokat garantálnia. Az Alkotmány tehát az anyagi igazság érvényre juttatásához szükséges - és az esetek többségében alkalmas - eljárásra ad jogot (ABH 1992, 65.). 

B.) A sértett képviselőjének részvétele a nyomozási cselekményeknél.

Eljárásom során a következőkből indultam ki: Az országgyűlési biztos által lefolytatott érdemi vizsgálat eljárási feltételének minősül valamely alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelem fennállta. Az országgyűlési biztos az eljárásának tárgyául szolgáló sérelem alkotmányos jogokkal való kapcsolatának megítélésénél az összes alkotmányos jog halmazából egyfajta szűkítéssel jut el azon jogok köréhez, amelyek az adott sérelemmel összefüggésben egyáltalán szóba jöhetnek. Az országgyűlési biztos munkája szempontjából egyszerűbb az az eset, amikor beadványában maga a panaszos jelöli meg az általa relevánsnak tartott alkotmányos jogokat, ilyenkor ugyanis a biztos elemzését és érdemi vizsgálatát is csak ezen alkotmányos jogokra terjeszti ki. Ha a panaszos nem jelölte meg konkrétan az általa megsérülőnek vélt alkotmányos jogokat, akkor a biztos kénytelen maga körülhatárolni az első látásra szóba jöhető jogok körét. A konkrét panasz érdemi vizsgálata értelemszerűen sohasem terjedhet ki a beadványban megjelölt sérelem valamennyi alkotmányos joggal fennálló esetleges kapcsolatára. Az országgyűlési biztos munkáját ellehetetlenítené az az értelmezés, amely szerint a konkrét alkotmányos jog hiányában a beadványról vélelmezni kell, hogy abban a panaszos a biztostól valamennyi alkotmányos jogra kiterjedő vizsgálatot kér. Elsődleges célnak tehát az érintett alkotmányos jog meghatározását tekintettem. Az ezt célzó elemzés során megállapítottam, hogy a szóba jöhető alkotmányos jog a jogállamiságból fakadó jogbiztonság részeként értelmezhető tisztességes eljáráshoz való jog, (Alkotmány 2.§ (1) bekezdés)

Tisztességes eljáráshoz való jog

A tisztességes eljáráshoz való jog az eljárásjogok által biztosított eljárási jogosultságok Alkotmány-beli megfogalmazódásának, azok forrásának tekinthető. Annak a kérdésnek az eldöntésénél, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog a konkrét esetben ténylegesen érintett, azaz sérelmet szenvedő jognak tekinthető-e, a következőkből indultam ki: A Be. 58.§-a biztosítja a sértett számára azt a  jogot, hogy az őt megillető eljárási jogosultságokat jogi képviselője útján is gyakorolhatja. A képviselő jogait és kötelességeit a képviselt jogi helyzete határozza meg. Ez azt jelenti, hogy a sértett, vagy egyéb érdekelt képviselője mindazon jogokkal rendelkezik a büntetőeljárás során, mint az általa képviselt személyek. Így jelen lehetnek egyes nyomozási cselekményeknél, a bírósági tárgyaláson, iratokat a nyomozást követően megtekinthetnek, indítványokat, észrevételeket tehetnek, felvilágosítást kérhetnek, kérdés feltevését indítványozhatják és felszólalhatnak. A lehetséges képviselői kör egy szempontból nem homogén: Az ügyvéd mint a sértett képviselője - éppen a szakmája által nyújtott lehetőségeknél fogva - jellegében más érdekvédelmet képes biztosítani a sértett számára, mint a laikus képviselő.
A tanú kihallgatása több mozzanatból álló, bonyolult, kriminálpszichológiai ismereteket is igénylő feladat, amelynél nem hagyható figyelmen kívül, hogy a tanú egy számára merőben szokatlan és idegen környezetben, a közvetlenül észlelhető felelősség nyomasztó terhe mellett, akarata ellenére is köteles beszámolni az általa valamilyen formában a múltban észlelt jelenségekről. Rendkívül lényeges a tanúval való megfelelő, egyénre szabott pszichikai kapcsolat kialakítása és a nyugodt, környezet biztosítása. A szexuális bűncselekményekkel kapcsolatos nyomozás ebből a szempontból fokozott tapintatot kíván, ugyanakkor egy kifejezetten ilyen ügyekkel foglalkozó szervezet által megbízott ügyvéd, aki egyben a sértett képviselője is, nyilvánvalón - akár puszta jelenléténél fogva - megnyugtatja a sértettet, biztonságérzetet nyújt neki, miközben az ügyvéd egy társadalmilag vitathatatlanul elismert, - mert hasznos - cél (nő-és gyermekvédelem) elérésének érdekében maga is fontos információkhoz jut.

A Be. 58.§-ában foglalt rendelkezés alkotmányos cél nélküli korlátozását jelentené egy olyan értelmezés, amely a sértetti jogok ügyvéd útján való gyakorlását kizárólag abban az esetben engedné meg, amikor a sértett nem akar, illetve nem tud résztvenni az adott eljárási cselekménynél. Ebből az értelmezésből ugyanis az következne, hogy az ügyvéd csak a sértett helyettesítőjeként vehet részt az eljárásban, de a sértett és a jogi képviselő egyidejű jelenléte nem lehetséges. Ez utóbbi értelmezés a következők miatt elfogadhatatlan:  A sértett számára az ügyvéd jelenléte plussz biztosítékokat jelent, hiszen az ügyvéd jogi jártasság birtokában olyan kérdésekkel is tisztában van, melyekkel a sértett nincs, olyan indítványai lehetnek, melyeket a sértett hozzá nem értés miatt nem kezdeményezne. A sértettnek lehetnek olyan érdekei, melyeket csak ügyvéd közreműködésével érvényesíthet, vagy az ügyvéd közreműködése ezen érdekek védelmét hatékonyabbá teszi.
Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése kimondja, hogy "A Magyar Köztársaság független demokratikus jogállam."
Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az Alkotmány zárt rendet alkot az államhatalom gyakorlására: egyetlen tényező sem rendelkezik kizárólagos, ellenőrzés nélküli hatalommal. A jogállamban a közhatalom gyakorlásának szigorúan és egyértelműen meghatározott rendje van, az egyéni szabadságjogok lehető legtágabb védelme mellett. A jogállamiság egyik alapvető követelménye, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki a tevékenységüket. Az országgyűlési biztosok gyakorlata szempontjából rendkívül nagy jelentőségű megállapításokra jutott az Alkotmánybíróság az 57/1991.(XI.8.) AB határozatban, amikor a következőket fejtette ki: "Egy jogállamban a törvényhozó akaratát tiszteletben kell tartani és érvényre kell juttatni. Ha tehát a jogalkalmazási gyakorlat valamely rendelkezés alkotmányellenes értelmezésével szembeszegül a törvénnyel, a jogalkalmazó szerveket kell a megfelelő jogi eszközök alkalmazásával rászorítani a törvény (vagy más jogszabály) alkotmányos értelmezésére és alkalmazására, nem pedig a jogalkotót "megbüntetni" a jogalkalmazó szervek Alkotmányba ütköző jogértelmezése miatt azáltal, hogy az Alkotmánybíróság megsemmisíti a helyes értelmezés mellett nem alkotmányellenes rendelkezését."
Az Alkotmánybíróság határozataiból a jogállamiság illetve jogbiztonság követelményére vonatkozó és a jogalkalmazó szervekre is értelmezhető legfontosabb kritériumként a kiszámíthatóságra vonatkozó elvárás olvasható ki. A kiszámíthatóságra vonatkozó jogos állampolgári elvárás egyaránt köti a jogalkotó szerveket - és ami az országgyűlési biztosok gyakorlata szempontjából fontosabb, köti a jogalkalmazó szerveket is, mégpedig az eljárási jellegű szabályok számonkérhetőségén keresztül. 
A fent kifejtettek alapján a releváns alkotmányos jogként kiválasztott tisztességes eljáráshoz való jog tényleges érintettsége valamint a nyomozóhatóság eljárása és a jog sérülte közötti okozati összefüggés bizonyítottnak tekinthető.
Az országgyűlési biztosok gyakorlatában alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság akkor állapítható meg, ha az ügyben érintett alkotmányos jog gyakorlása az Alkotmányt sértő korlátozást szenvedett, vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn. Alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot okoz a jogkorlátozás, ha nem az Alkotmány által megengedett célra irányul, illetve ha aránytalan, vagyis túllépi az alkotmányos cél által megkívánt mértéket. (Alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot okoz a korlátozás akkor is, ha egyáltalán nem korlátozható (abszolút) jogot, illetve feltétlenül érvényesülni rendelt elvet vagy tilalmat érint. Ez utóbbi fordulatnak azonban a konkrét esetben nincs jelentősége.)
A visszásság megállapítására vagy elvetésére vonatkozó döntésnél, jelen ügyben a következő "teszt" szolgált alapul: Létezik-e a büntetőeljárás valamely másik résztvevőjének olyan joga, vagy törvényes érdeke, amely az alábbiakban kifejtett értelmezést követő jogalkalmazói (nyomozóhatósági) döntés által sérelmet szenved? Ezek védelme tűnt ugyanis az egyetlen olyan lehetséges alkotmányos célnak, amely a feltárt sérelem visszássággá minősítését megakadályozná, bár a nyomozóhatóság döntésének alapjául szolgáló ügyészségi állásfoglalás erre nem hivatkozott.

A vizsgált IV. kerületi rendőrkapitánysági döntés által megcáfolt, de jelen vizsgálat szempontjából irányadónak tekintett értelmezés a következő: 
1.) A sértett ügyvédjét mint képviselőt megillető jogok gyakorlása nem szorítható azon esetekre, amikor a sértett maga nem tud, vagy nem akar az adott eljárási cselekménynél résztvenni, a sértett és jogi képviselője egymással párhuzamosan is gyakorolhatják az őket megillető jogosultságokat
2.) A sértettet megillető azon eljárási jogosultság hogy jogait képviselő útján is gyakorolhatja, nem vonható el önmagában arra a tényre hivatkozva, hogy a sértett az adott eljárás során egyben tanú is. A büntetőeljárási törvény nem tartalmaz olyan szűkítő rendelkezést, amelyből az következne, hogy a jogok képviselő útján való gyakorlása nem illeti meg a sértettet, ha őt tanúként hallgatják ki. 
A tanú megjelenési és vallomástételi kötelezettsége mellett igazmondásra is köteles. Ezen kötelezettség teljesítését a képviselő jelenléte nyilvánvalóan nem akadályozza. Az ügyvédet a tevékenysége során birtokába jutott információkkal összefüggésben terheli az ügyvédi titoktartás kötelezettsége, ez tehát garanciát nyújt arra, hogy az ügyvéd tudomására jutott és a nyomozást illetve annak résztvevőit érintő információk nem kerülnek arra jogosulatlan birtokába. Az állami büntetőhatalom érvényesítését mint végső célt a képviselő jelenléte nyilvánvalóan nem akadályozza. Összességében tehát megállapítható, hogy nincs olyan a nyomozás során figyelembe veendő jog vagy érdek, amely pusztán a sértett képviselőjének jelenléte miatt sérülne, és amelynek védelme a sértett ügyvédjének kihallgatáson való részvételére vonatkozó tilalmat igazolhatná. 

A fent kifejtettek alapján megállapítottam, hogy alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot okoz a nyomozóhatóság a jogállamiságból fakadó jogbiztonság szerves részének tekinthető tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben, (Alkotmány 2.§ (1) bekezdés) amikor a sértett ügyvédjének a sértett tanúkénti kihallgatásán való részvételét megtiltja, mert ez a jogkorlátozás nem tekinthető alkotmányos cél által vezéreltnek.

C.) A panaszosnak a jegyzőkönyvezéssel kapcsolatos vizsgálati kérelmét a következők miatt nem teljesíthettem: A tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben a panaszos azt sérelmezte, hogy a nyomozati jegyzőkönyvek nem rögzítik teljes egészében az általa elmondottakat. A sértetti nyilatkozatok jegyzőkönyvben való rögzítésével összefüggésben nem vizsgálhattam azt, hogy a kihallgatás során ténylegesen elhangzottak egybeesnek-e a jegyzőkönyvben rögzítettekkel. Ennek tisztázásához szükséges eszközök ugyanis nem léteznek. A panaszos egyébként minden jegyzőkönyvet annak elismerése mellett írt alá, hogy azok az általa elmondottakat tartalmazzák. Vizsgálatom mindössze annak tisztázására szorítkozhatott, hogy tartalmukra tekintettel nem nyilvánvalóan egyoldalúak-e a kihallgatásról, valamint  a szembesítésről készített jegyzőkönyvek. Az iratok áttanulmányozása során megállapítottam, hogy a kihallgatásról készített jegyzőkönyvek tartalmazzák a panaszos által előadottakat, a jegyzőkönyveknek a gyanúsított vallomását rögzítő részei terjedelmükben nem mutatnak aránytalanságot a panaszos tanúként tett vallomásához képest. Mindezekre tekintettel a panaszt alkotmányos jogokkal kapcsolatos sérelem hiányában elutasítom. 

Kezdeményezés

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21.§-a alapján felkérem a Legfőbb Ügyészség Nyomozásfelügyeleti Főosztályának vezetőjét, hogy a jelentésben kifejtettekre tekintettel fontolja meg a sértett tanúkénti kihallgatására vonatkozó állásfoglalásának módosítását és erről tájékoztassa a IV. kerületi Rendőrkapitányságot.

Budapest, 1999. november 30.

Dr. Polt Péter