OBH 1042/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr.Kiss László

Az eljárás megindulása:
	A panaszos védőügyvéd, azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert a bíróság ideiglenes kényszergyógykezelését rendelte el a védencének, R. A.-nak, akit az IMEI-ben tartanak fogva. A fogvatartottat a munkaszüneti napokon bezárva tartják, édesanyját nem értesítették arról, hogy leánya öngyilkossági kísérletet követett el. Hasonló panaszt küldött az édesanya is. A panaszok alapján  az 1993. évi LIX. tv. 17. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendeltem el az esetleges alkotmányos visszásság megállapítása érdekében.	

Érintett alkotmányos jog:
Jogállamiság, jogbiztonsághoz való jog (Alk. 2 .§ (1) bek. )
Emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § (1) bek.)
Legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alk. 70/D. § (1) bek.) 

Alkalmazott jogszabályok: (Mellékletben)
1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről (Eütv.)
1995. évi CVII. törvény a büntetés-végrehajtási szervezetről
1979. évi 11. törvényerejű rendelet a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról (Bvtvr.)
9/1979. (VI. 30.) IM rendelet a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról
106/1980. (IK 4.) IM utasítás az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet működéséről
723/B/1991/6. AB határozat

Megállapított tényállás:
	R. A. 1998. szeptember 3-án, munkahelyén a hajdúhadházi általános iskolában késsel megsebesített nyolc gyermeket és három tanárt. Cselekménye miatt a Hajdú-Bihar Megyei Bíróságon folyt ellene büntető eljárás. A Debreceni Orvostudományi Egyetem Igazságügyi Orvostani Intézete által adott előzetes szakvélemény szerint nevezett tudathasadásos elmebetegségben szenved. A Pesti Központi Kerületi Bíróság 1998. november 19-én kelt Bk.X.1158/1998/2. számú végzésével előzetes letartóztatását megszüntette és ideiglenes kényszergyógykezelését rendelte el, amelyet jelenleg az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézetben hajtanak végre.
	A beadvány szerint 1998. december 13-án öngyilkosságot kísérelt meg az intézet WC-jében. Védője a cselekményről 1998. december 16-án, az iratismertetés során szerzett tudomást. A szülők a kisérletről nem kaptak értesítést.
	Az intézet 1999. február 5-én távirati úton arról értesítette a szülőket, hogy a beteg állapota miatt a február 6-i látogatás elmarad.
	A beteg édesanyja sérelmezte, hogy az intézetbe és az intézetből nem lehet telefonálni, tájékoztatást csak igen ritkán adnak a beteg állapotáról. Csak két-három alkalommal kapott lehetőséget leánya meglátogatására, illetve a kezelőorvossal való beszélgetésre. A megbeszélések során a pszichiáterrel nem tudott négyszemközt beszélni, mert végig jelen volt a bv. nevelőtisztje. Kifogásolta, hogy az intézet nem kórházra, hanem börtönre emlékeztet, leánya az idő nagy részében magánzárkába van bezárva. A látogatási engedély megvonása is hozzátartozik a terápiához. Másfél hónapig nem látogathatta meg a leányát. A rosszul viselkedő beteget nem engedik sétálni.

	A vizsgálat megállapításai:
	A panaszokban foglaltakat az IMEI-ben előzetes bejelentés nélkül végrehajtott, helyszíni látogatás során vizsgáltuk meg. A vizsgálatban az OBH három munkatársa - egyikük pszichiáter - vett részt. A helyszíni vizsgálat során a következőket állapítottuk meg:
	Az IMEI-t 1896-ban hozták létre a Kozma utcai börtön területén és annak ellenére, hogy független intézmény, börtönjellege mind a mai napig  nem változott. Más hasonló intézet nincs az országban. Eredetileg is a mainak megfelelő funkció ellátására építették, a súlyos bűncselekményt elkövető pszichiátriai betegek elhelyezésére. Az intézetet a főigazgató főorvos irányítja, aki egyszemélyben büntetésvégrehajtási parancsnok is. 
	Az intézet tulajdonképpen kettős feladatot lát el. Az elmemegfigyelés azokra a vizsgálati szakban lévőkre vonatkozik, akiknél felmerül pszichiátriai betegség gyanúja, míg a gyógyítás az ideiglenes vagy véglegesen kényszergyógykezeltek esetében történik. Ez utóbbiaknál a bírói határozat a büntethetőséget a pszichiátriai betegség miatt kizárta. A kényszergyógykezelteket évente felülvizsgálják és a bíróságok az igazságügyi elmeszakértői vélemény alapján döntenek a további kezelés szükségességéről. 
	A parancsnokhelyettes tájékoztatása szerint annak ellenére, hogy már többször kezdeményezték, a bírók soha nem jönnek el az IMEI-be megtartani a felülvizsgálatot (ez pontosan az ellentéte a pszichiátriai osztályok gyakorlatának, ahol a bírói felülvizsgálat mindig a kórházban, a betegellátó osztályokon történik). A kényszergyógykezeltet is csak akkor szállítják a bíróságra, ha állapota ezt lehetővé teszi. Gyakorlatilag a bíróságok írott szakvélemény alapján döntik el, hogy szükséges-e valakinél a kényszergyógykezelés fenntartása, így nem érvényesülhet a betegek azon joga, hogy ügyükben személyesen meghallgassák őket.
	A női osztály 130 ágyas, de nincs feltöltve, alig 60-65 ápoltjuk van. A 20 ágyas termek mellett egy sor magánzárka alkotja az osztályt. Az ajtókon megfigyelő ablak és fém tolózár van. Ilyen van a nagy kórtermek ajtaján is, és látható, hogy használják is. A kórtermekben vagy a magánzárkákban csengő nincs. Ez azt jelenti, hogy ha az éjszakai órákra bezárják a beteget a kórterembe vagy a magánzárkába, bármilyen szándékos vagy véletlen baleset megtörténhet két „benézés” között. Az OBH 2255/1996. számú vizsgálat során, amelyet a pszichiátriai intézetekben, a betegek emberi és állampolgári jogainak érvényesülésével kapcsolatban folytattam, megállapítottam, hogy a pszichiátriai betegek bezárása valamint felügyelet nélkül hagyásuk  - az egészségügyi ellátás alapvető szakmai normáinak megszegésén túl - sérti a legmagasabb lelki és testi egészséghez fűződő jogaikat.	
	Az IMEI-ben ápolt kényszergyógykezeltek többszörösen hátrányos helyzetben vannak úgy az egészséges elítéltekhez, mint a pszichiátriai betegekhez képest. Az ideiglenes kényszergyógykezeltek helyzete még rosszabb, mert rájuk a Be. 98. § (7) bekezdése alapján az előzetes letartóztatottakra vonatkozó korlátozásokat alkalmazzák. A fogvatartottakat megillető legtöbb kedvezmény nem jár nekik. A határozott időtartamú szabadságvesztés büntetéssel szemben ismeretlen a kezelésük időtartama. Felülvizsgálat nélkül tarthatók magánzárkában hónapokon keresztül. Hozzátartozóikkal csak szigorú felügyelet mellett találkozhatnak. Az orvosoknak nincsen tájékoztatási kötelezettségük velük szemben. A kényszergyógykezelés alatt álló betegek levelezését az intézet ellenőrzi. A leveleiket lezáratlan állapotban kell a nevelőnek átadni. A beérkezett leveleket a házirend szerint szintén ellenőrzik. Egyáltalán igen aggályos, hogy mennyiben vonatkozik rájuk az egészségügyi törvény X. Fejezete, amely a pszichiátriai betegek jogaival és kezelésbe vételük körülményeivel foglalkozik. 	

	A panaszolt telefonálási tilalommal kapcsolatban megállapítottuk, hogy a panaszos igazat írt, mert a kényszergyógykezeltek nem telefonálhatnak, ellentétben az elítéltekkel, akik számára lehetőség van a telefonon történő kapcsolattartásra (az elítélt távbeszélő használatára a büntetés-végrehajtási intézet lehetőségei szerint jogosult, ez ellenőrizhető, az ellenőrzés lehetőségéről tájékoztatni kell). A tilalomnak jogszabályi alapja nincs. A házirend a látogatásra érkező hozzátartozók részére is előírja, hogy a magukkal hozott rádiótelefont a látogatás idejére értékmegőrző szekrényben helyezzék el.
	A hozzátartozónak telefonon kell bejelentkeznie, ha látogatóba akar jönni, és erre engedélyt kell kérnie. Tekintve, hogy sokan jönnek vidékről (országos intézetről van szó),  bizonyos rugalmasság tapasztalható a látogatás idejének megállapításában. A látogatók időpontot kapnak, előzetes engedély nélkül nem engednek be senkit. A kényszergyógykezeltek nem érintkezhetnek hozzátartozóikkal felügyelet nélkül, ami lehetetlenné teszi, hogy személyes dolgaikat az ehhez szükséges intimitás mellett tudják megbeszélni. A látogatás nem az osztályon történik, hanem többszörös biztonsági felügyelet alatt, egy külön szobában. A látogatás alatt mindig jelen van a nevelőtiszt, osztályos nővér vagy ápoló és egy börtönőr is. Ez a biztonsági intézkedés a különösen veszélyesnek minősített betegekre vonatkozik. Az intézet munkatársai szerint R. A. ilyennek minősül. 
	 A büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 84. § (2) bekezdése szerint a kényszergyógykezelésre utalt betegre - a jogszabályban meghatározott eltérésekkel - az elmegyógyintézetben ápoltakra irányadó szabályokat kell alkalmazni. A jogszabály is minden esetben a "beteg" kifejezést használja a kényszergyógykezelttel kapcsolatban. Ez azt jelenti, hogy az IMEI-ben ápoltakra is az egészségügyi törvényben foglaltak az irányadók, különös tekintettel a pszichiátriai betegekre és jogaikra vonatkozó különös szabályokra. Az általános szabályoktól eltérést csak törvény állapíthat meg (1997. évi CLIV. törvény 4. § (2) bek.). A kényszergyógykezelés végrehajtásával foglalkozó legmagasabb szintű jogszabály - az 1979. évi 11. tvr. - a beteg felügyeletének (őrzésének) biztosításán kívül, eltérő szabályt nem tartalmaz. 
	A kapcsolattartásról a 84. § (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a beteg hozzátartozóival és más személyekkel egészségi állapotára és az intézet rendjének biztosításához szükséges feltételekre figyelemmel, a külön jogszabályban meghatározott módon tarthat kapcsolatot. A külön jogszabály a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról szóló 9/1979. (VI.30.) IM rendelet. A rendelet 4. §-a szerint a beteg köteles az Intézet rendjét megtartani, hozzátartozóival, valamint az általa megjelölt és az Intézet által engedélyezett személyekkel levelezhet, látogatót hetenként fogadhat, csomagot hetenként kaphat. 
	Az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet működéséről szóló 106/1980. (IK 4.) IM utasítás több, a betegek jogait érintő rendelkezése - az ideiglenes kényszergyógykezelésről és a beutaltak jogairól szóló 22. § (2) bekezdése, illetve a  panaszokról és kérelmekről szóló 35. § - a csaknem teljes egészében hatályon kívül helyezett, kiüresedett  8/1979 (VI.30.) IM rendelet (Büntetés-végrehajtási Szabályzat) szabályaira hivatkozik.
	A tapasztalataink szerint az általános betegjogok érvényesíthetőségét a házirend, illetve a parancsnok utasításai, tilalmai szabályozzák.	
	A büntetésvégrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény szerint a kényszergyógykezeltekkel szemben csak testi kényszer alkalmazható. Kényszerintézkedésre kerülhet sor a vizsgálattal, illetve gyógykezeléssel szembeni aktív ellenállás leküzdésére, a beteg saját vagy más élete, testi épsége elleni támadásának elhárítására, az engedély nélküli eltávozás megakadályozására. Kényszerítő eszköz alkalmazása esetén a beteget jogorvoslati lehetőség illeti meg. A betegek részére adott Tájékoztató a kényszerítő eszközök használatával kapcsolatos tudnivalókat a következők szerint ismerteti: "Az elmegyógyászati tevékenységhez kapcsolódó és az egészségügyi törvényben megjelölt személyi korlátozások (pl. ágyhoz rögzítés) kényszerítő eszköz alkalmazásának nem minősülnek. Ezek a szabályok az intézeten kívüli szállítás, előállítás során is érvényesek. Ennek során a vezetőlánc használata nem kényszerítő eszköz, hanem biztonsági intézkedés." 
	Az OBH 2255/1996. számú vizsgálatom során megállapítottam, hogy rendkívüli jelentőségű a mentális betegek esetében az Emberi Jogok Európai Egyezménye 3. cikkében tilalmazott embertelen és megalázó bánásmód. Nevezetesen az, hogy a gyógykezelés és gondozás során az alkalmazott kényszert és annak durvább formáit (ilyen lehet pl. az IMEI-ben az ágyhoz rögzítés, vezetőlánc használata) az orvostudomány elismert szabályai szerint alkalmazzák-e. E kényszer "szabályairól" az egészségügyről szóló törvény nem tartalmaz rendelkezéseket.
	Az elkülönítés, magánzárkában történő elhelyezés nem minősül kényszerintézkedésnek. R.A.-t különlegesen veszélyesnek minősítették, mert több alkalommal támadó volt a magatartása (pl. virágcseréppel megdobta a nővért). A szabad mozgás súlyos korlátozásának minősülő magánzárkában történő elhelyezés korlátlan ideig fenntartható bármiféle külső kontroll, felülvizsgálat, jogorvoslati lehetőség nélkül. 
	R.A. vizsgálatunk időpontjában is magánzárkában volt, ahonnan csak naponta egyszer engedik ki, amikor felügyelettel sétálhat az udvaron. Az osztály ablakai alatt van a kifutó szerű sétálóudvar, mintegy három-négy méter szélességben a fal és a szögesdrótkerítés között.  Itt semmilyen növényzet vagy ülőalkalmatosság nincs.	
	A helyszínen úgy tájékoztattak minket, hogy R.A. csak ügyeleti időben van magánzárkában, amikor csupán két ápoló tartózkodik az osztályon. Ezzel ellentétben a látogatásunk időpontjában is ott volt, igaz nyitott ajtónál, mert három nővér rakta rendbe a zárkát és őt magát. Feltehetően mindez az érkezésünk hírére történt. 
	R. A. kimondottan sovány, középtermetű fiatal nő. Mozgása merev, arca lárvaszerű, mimikátlan, beszéde halk, alig érteni. Annyi kiderült, hogy felfogta kilétünket és jövetelünk célját is, mert utánunk küldte a nővért, és amikor visszamentünk azt kérte, hogy a látogatást intézzük el neki. Még ebben az állapotában is látszott rajta a félelem és szorongás, bár azt nem lehetett megállapítani, hogy ennek külső körülmények vagy pedig belső élményvilága volt az elsődleges oka. 
	Az rövid látogatásunk során is megállapítható volt, hogy R. A. pszichés állapotát a tavaly szeptember óta tartó, szinte folyamatos magánzárka tovább rontja és, hogy hetero-, ill. autoagresszív megnyilvánulásai az elviselhetetlen belső feszültség tünetei. Pszichés állapotának javulására jelen körülményei között nem lehet számítani, ezért kényszergyógykezelése beláthatatlan ideig elhúzódhat.
	Az Eütv. 189. § (2) bekezdése szerint a pszichiátriai betegnek a jogai - egészségügyi ellátása során - csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig, továbbá abban az esetben korlátozhatók, ha a beteg veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít. Az emberi méltósághoz való jog azonban ebben az esetben sem korlátozható. R. A.-val szemben ismétlődően sor került hosszabb ideig tartó korlátozásokra, amikor a többiektől elkülönítve, zárt szobában tartották és hozzátartozói sem látogathatták. A korlátozás időtartama esetenként meghaladta a feltétlenül szükséges mértéket. Ezt igazolja, hogy 1998. december 3-án az osztályvezető főorvos feljegyzésben kérte a főigazgató főorvos engedélyét a személyi korlátozás feloldására, mivel a beteg "psychésen kompenzált, veszélyeztető magatartást nem tanúsít. További javulását elősegítené a mielőbbi közösségbe való beilleszkedés." A főigazgató főorvos "dec. 7-én hétfőtől engedélyezem" feljegyzéssel járult hozzá a korlátozás feloldásához. Az iratokból nem tűnt ki, hogy mi indokolta a kezelőorvos kifejezett javaslata ellenére a zárva tartás négy napos további fenntartását.
	Az 1999. január 25-én kelt - kb. három hónapot felölelő - elmeorvosi vélemény szerint a beteg 1998. december 14-én "betegtársaihoz virágcserepeket dobált, fölemelte a széket, amit sikerült kivenni a kezéből. Senki nem sérült meg." A beteget elkülönítették.
	1998. december 21-én és 23-án a beteg ismét virágcserepet dobott betegtársaihoz, sérüléseket senki nem szenvedett, ismét elkülönítették. Az összefoglaló vélemény 1999. január 25-én azzal zárult, hogy a beteg kiszámíthatatlan (ön- és közveszélyes) magatartása miatt tárgyalásra nem állítható elő. 
	A kényszergyógykezelést foganatosító IMEI átiratában foglaltakat általában irányadónak kell tekinteni abban a kérdésben, hogy a kényszergyógykezelt az egészségi állapota folytán a bírósági tárgyaláson megjelenhet-e, vagy sem. Januárban azonban a beteg az orvosi vélemény szerint is nyugodt volt ("aktuális magatartása konvencionális, ill. tartózkodó"), ezért a tárgyalásra való előállítás érdemi indok nélküli elmulasztása törvénysértő volt. A BH 1977/ 537. megállapította, hogy "a kényszergyógykezelés felülvizsgálata során csak akkor van helye a kényszergyógykezelt távollétében a tárgyalás megtartásának, ha az egészségi állapota ténylegesen gátolja a nevezettnek a tárgyaláson való megjelenését. A tárgyalásra való előállításnak célszerűségi szempontokra hivatkozással történt mellőzése törvénysértő [Be. 192. § (3) bek. b) pont, 373. §].)" A bírósági tárgyalásra való előállítás elmulasztása, a beteg kiszámíthatatlan magatartására hivatkozva, sértette a jogállamiság és a jogbiztonság követelményét és ugyancsak alkotmányos visszásságot okozott.
	1999. február 5-én az osztályvezető főorvos jelentette a főigazgató főorvosnak, hogy a beteg reggeli osztás közben ismét virágcserepeket dobált. Az egyik cseréppel a főápoló fejét találta el. A felvett látlelet szerint a főápoló fején diónyi duzzanat volt látható, amely 8 napon belül gyógyult. Az osztályvezető főorvos kérte a főigazgató hozzájárulását, hogy R.A. "tartósan zárva lehessen, valamint a látogatást is szüneteltessék". A főigazgató a korlátozást engedélyezte. Megszüntetésére 1999. március 16-án - több, mint egy hónap múlva - tett javaslatot az osztályvezető főorvos, de a beteg még április 28-án, a látogatásunk idején is korlátozás alatt állt. Magyarázatul ekkor is a februári virágcserép dobálás szolgált.
	A rendelkezésünkre álló adatok alapján megállapítható, hogy a beteg szabad mozgásában való korlátozást, a kapcsolattartástól való eltiltást R.A. esetében az alig értékelhető biztonsági kockázatra hivatkozva, lényegében fegyelmező eszközként, a feltétlenül szükséges  mértéket meghaladóan alkalmazták. 
	Az Eütv. 194. § (1) bekezdése alapján a korlátozások elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kellett volna.
	Az indoklás nélküli és a feltétlenül szükséges mértéket meghaladó korlátozás sértette a betegnek az emberi méltósághoz és a kapcsolattartáshoz fűződő jogait, illetve a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát, ezáltal alkotmányos visszásságot okozott.
	A korlátozások elrendeléséről való értesítés elmulasztása az egészségügyről szóló törvény rendelkezéseinek sérelmével összefüggésben sértette a jogállamiság és ennek lényegi elemét képező jogbiztonság alkotmányos követelményét. 
	Az Eütv. betegjogokra vonatkozó rendelkezéseitől való eltérés lehetőségének rendeleti szintű, sőt hatályon kívül helyezett jogszabályra hivatkozó miniszteri utasításban történő  szabályozása, a betegek jogainak végső soron az Intézet házirendjében történő korlátozása sérti a jogállamiság és annak lényegi elemét képező jogbiztonság alkotmányos követelményét. 

	Ajánlások:
	1. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom az egészségügyi miniszternek, hogy szakfelügyeleti jogkörében vizsgálja meg, hogy az IMEI-ben alkalmazott korlátozások gyakorlata megfelel-e az egészségügyről szóló törvényben meghatározott betegjogoknak, illetve a terápiás céloknak, és tegye meg az alkotmányos visszásság megszüntetéséhez szükséges intézkedéseket,
	2. Az 1993. évi LIX. törvény 25. § (1) bekezdése alapján javaslom az igazságügyminiszternek, hogy a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet kényszergyógykezelésre vonatkozó rendelkezéseinek kiegészítésével  gondoskodjék a betegjogok érvényesítéséről, különös tekintettel a betegek (és a hozzátartozók) kapcsolattartási jogára, amelyet a korlátozások - megfelelő feltételek biztosítása esetén - nem érinthetnek, illetve intézkedjék a jogbiztonságot sértő alkotmányos visszásság megszüntetésére.  
	3. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom a büntetésvégrehajtás országos parancsnokának, hogy 
	a) intézkedjék az IMEI-ben elhelyezett ideiglenes kényszergyógykezeltekkel és kényszergyógykezeltekkel kapcsolatban elrendelt korlátozások esetében az Eütv. 194. § (1) bekezdésében előírt értesítések végrehajtásáról. Az értesítési kötelezettség - a családi kapcsolatok megőrzése érdekében, a kapcsolattartó hozzátartozó tekintetében -  terjedjen ki a beteg egészségi állapotában bekövetkezett jelentősebb, kedvezőtlen változásokra, öngyilkossági kísérletre, rendkívüli eseményre is.
	b) intézkedjék, hogy az IMEI-ben elhelyezett ideiglenes kényszergyógykezeltek és kényszergyógykezeltek bíróság elé állítása a hatályos jogszabályok szerint történjék.
	4. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján ajánlom az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet parancsnokának, hogy gondoskodjék az ideiglenes kényszergyógykezeltek és kényszergyógykezeltek által használható nyilvános telefonállomás felszereltetéséről.
	Ajánlásaimmal kapcsolatos állásfoglalásaikról, intézkedéseikről az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény hivatkozott rendelkezései alapján adjanak tájékoztatást.

Budapest, 1999. június 1.

Gönczöl Katalin

OBH 1042/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának kiegészítő jelentése
Előadó: dr.Kiss László

Az eljárás megindulása:
	A panaszos védőügyvéd, azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert a bíróság ideiglenes kényszergyógykezelését rendelte el a védencének, R. A.-nak, akit az IMEI-ben tartanak fogva. A fogvatartottat a munkaszüneti napokon bezárva tartják, édesanyját nem értesítették arról, hogy leánya öngyilkossági kísérletet követett el. Hasonló panaszt küldött az édesanya is. A panaszok alapján  az 1993. évi LIX. tv. 17. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendeltem el az esetleges alkotmányos visszásság megállapítása érdekében.	
	A panaszokban foglaltakat az IMEI-ben előzetes bejelentés nélkül végrehajtott, helyszíni látogatás során vizsgáltuk meg. A vizsgálat a konkrét panaszokon kívül kiterjedt a kényszergyógykezeltek és ideiglenes kényszergyógykezeltek egyes állampolgári jogaira is. A vizsgálatban az OBH három munkatársa - egyikük pszichiáter - vett részt. A jelentés az Intézet vezetőhelyettesétől és munkatársaitól kapott tájékoztatás, az általuk rendelkezésre bocsátott iratmásolatok, az Intézet részleges bejárása és a beteg kikérdezése alapján összegyűjtött információk összegzéseként készült. 
	A jelentést, illetve a jelentésben megállapított állampolgári jogsérelmek kiküszöbölésére tett ajánlásaimat az Intézet és az érintett minisztériumok megkapták. Az Intézet megbízott vezetője a jelentés megállapításaival nem értett egyet és felhívta a figyelmet több adat pontatlanságára. A jelentésben előforduló téves adatok - beteglétszám, zöldterület nagysága, stb. - azonban nem voltak összefüggésben az érdemi megállapításokkal. Ajánlásaimat a büntetés-végrehajtási szervekre is kötelező érvényű, hatályos jogszabályokra, illetve olyan objektív tényekre alapoztam, amelyek hitelessége az Intézet munkatársaitól kapott dokumentumokkal igazolható. Mindezek mellett az észrevételek hasznos kiegészítést nyújtottak a helyszíni vizsgálat során szerzett tapasztalatokhoz, ugyanakkor meggyőztek arról, hogy megállapításainkat alaposabb indoklással kell megerősítenünk. A tájékoztatást is felhasználva, ezért a vizsgálat megállapításait kiegészítő jelentésben foglaltam össze.
	A kiegészítő jelentésben az igazságügyminiszter, a legfőbb ügyész és a büntetés-végrehajtás országos parancsnokának észrevételeit figyelembevéve, a büntetés-végrehajtás országos parancsnokának címzett egyik ajánlásomat módosítottam. 

Érintett alkotmányos jogok:
Jogállamiság, jogbiztonsághoz való jog (Alk. 2 .§ (1) bek. )
Emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § (1) bek.)
Magántitokhoz való jog (Alk. 59. § (1) bek.)
Legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog (Alk. 70/D. § (1) bek.) 
Alkalmazott jogszabályok: (Mellékletben)
1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről (Eütv.)
1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
1993. évi XXXI. törvény az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről
1995. évi CVII. törvény a büntetés-végrehajtási szervezetről
1979. évi 11. törvényerejű rendelet a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról
6/1996. (VII. 12.) IM rendelet a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól
9/1979. (VI. 30.) IM rendelet a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról
106/1980. (IK 4.) IM utasítás az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet működéséről
8/1979. (VI. 30.) IM rendelet a Büntetés-végrehajtási Szabályzatról

Megállapított tényállás:   
	R. A. 1998. szeptember 3-án, munkahelyén a hajdúhadházi általános iskolában késsel megsebesített nyolc gyermeket és három tanárt. Cselekménye miatt a Hajdú-Bihar Megyei Bíróságon folyt ellene büntető eljárás. A Debreceni Orvostudományi Egyetem Igazságügyi Orvostani Intézete által adott előzetes szakvélemény szerint nevezett tudathasadásos elmebetegségben szenved. A Pesti Központi Kerületi Bíróság 1998. november 19-én kelt Bk.X.1158/1998/2. számú végzésével előzetes letartóztatását megszüntette és ideiglenes kényszergyógykezelését rendelte el, amelyet jelenleg az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézetben hajtanak végre.
	A beadvány szerint 1998. december 13-án öngyilkosságot kísérelt meg az intézet WC-jében. Védője a cselekményről 1998. december 16-án, az iratismertetés során szerzett tudomást. A szülők a kísérletről nem kaptak értesítést.
	Az intézet 1999. február 5-én távirati úton arról értesítette a szülőket, hogy a beteg állapota miatt a február 6-i látogatás elmarad.
	A beteg édesanyja sérelmezte, hogy az intézetbe és az intézetből nem lehet telefonálni, tájékoztatást csak igen ritkán adnak a beteg állapotáról. Csak két-három alkalommal kapott lehetőséget leánya meglátogatására, illetve a kezelőorvossal való beszélgetésre. A megbeszélések során a pszichiáterrel nem tudott négyszemközt beszélni, mert végig jelen volt a bv. nevelőtisztje. Kifogásolta, hogy az intézet nem kórházra, hanem börtönre emlékeztet, leánya az idő nagy részében magánzárkába van bezárva. A látogatási engedély megvonása is hozzátartozik a terápiához. Másfél hónapig nem látogathatta meg a leányát. A rosszul viselkedő beteget nem engedik sétálni.
	
	A vizsgálat megállapításai:
	A vizsgálat eredményét a fentiekre is tekintettel a következőkben foglalom össze:
1. Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény hatálya kiterjed a Magyar Köztársaság területén tartózkodó természetes személyekre, az itt működő egészségügyi szolgáltatókra és az ország területén folytatott egészségügyi tevékenységekre. A törvény 4. § (2) bekezdése szerint az általános szabályoktól eltérést - a természetes személyek egyes csoportjai tekintetében - csak törvény állapíthat meg. Ez azt jelenti, hogy az IMEI-ben ápoltakra is az egészségügyi törvényben foglaltak az irányadók, különös tekintettel a pszichiátriai betegekre és jogaikra vonatkozó szabályokra. Intézményi tekintetben az Eütv. 188. § ad lehetőséget az eltérésre. Eszerint külön jogszabály tartalmazza a büntetőeljárás során elrendelt kényszergyógykezelést, ideiglenes kényszergyógykezelést és elmemegfigyelést végző szervre vonatkozó eltérő szabályokat.
	A természetes személyekre vonatkozó törvényi szintű eltérő szabályozást tartalmaznak a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény, a büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény, illetve a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet. 
	 Az ideiglenes kényszergyógykezeltek jogaira a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény 98. § (7) bekezdése alapján az előzetes letartóztatottakra vonatkozó szabályok irányadók. A kényszergyógykezeltek a büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény 34. § (1) bekezdése alapján fogvatartottnak minősülnek, rájuk  a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 83-84. §-a állapít meg eltérő szabályokat. 
	További, nem törvényi szintű jogszabályok (IM rendelet, IM utasítás) is foglalkoznak a kényszergyógykezeltek és az ideiglenes kényszergyógykezelés alatt állók jogaival. Az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet működéséről szóló 106/1980. (IK 4.) IM utasítás több, a betegek jogait érintő rendelkezése - az ideiglenes kényszergyógykezelésről és a beutaltak jogairól szóló 22. § (2) bekezdése, illetve a  panaszokról és kérelmekről szóló 35. § - a csaknem teljes egészében hatályon kívül helyezett, kiüresedett  8/1979 (VI.30.) IM rendelet (Büntetés-végrehajtási Szabályzat) szabályaira hivatkozik.
	A kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról  szóló 9/1979. (VI. 30.) IM rendelet 4. §-a szerint a beteg köteles az Intézet rendjét megtartani, hozzátartozóival, valamint az általa megjelölt és az Intézet által engedélyezett személyekkel levelezhet, látogatót hetenként fogadhat, csomagot hetenként kaphat.  A rendelet 7. § (1) bekezdése szerint a beutaltra - a jogszabályban meghatározott eltérésekkel - az elmegyógyintézetben ápoltakra irányadó szabályokat kell alkalmazni.
	Az Eütv. betegjogokra vonatkozó rendelkezéseitől való eltérés lehetőségének rendeleti szintű, sőt hatályon kívül helyezett jogszabályra hivatkozó miniszteri utasításban történő  szabályozása sérti a jogállamiság és annak lényegi elemét képező jogbiztonság alkotmányos követelményét. 

2. R.A. édesanyja 1999. március 20-án azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert több, mint másfél hónapja megvonták tőle a szombatonkénti látogatás lehetőségét. Az Intézet megbízott főigazgatójának tájékoztatása szerint a kapcsolattartást folyamatosan biztosították. R. A. édesapjának, "nagymértékű hivatali elfoglaltsága és közszereplése miatt" egyedileg engedélyezték, hogy leányát hétköznap látogassa. A beteg édesanyja részére is lehetővé tették a soron kívüli látogatást. A megbízott főigazgató levele szerint februárban 2 alkalommal (02.09, 02.25), márciusban háromszor (03.04, 03.09, 03.18) és áprilisban ismét háromszor (04.01, 04.06, 04.21) látogatta meg valamelyik hozzátartozója a beteget. Április 21. (péntek) kivételével valamennyi látogatás keddi, illetve csütörtöki napokon történt. A tájékoztatásból nem állapítható meg egyértelműen, de valószínűsíthető, hogy a látogatásokat az édesapa részére biztosították. 		
	A panaszolt telefonálási tilalommal kapcsolatban megállapítottuk, hogy a kényszergyógykezeltek és az ideiglenes kényszergyógykezelés alatt állók nem telefonálhatnak, ellentétben az elítéltekkel, akik számára lehetőség van a telefonon történő kapcsolattartásra (az elítélt távbeszélő használatára a büntetés-végrehajtási intézet lehetőségei szerint jogosult, ez ellenőrizhető, az ellenőrzés lehetőségéről tájékoztatni kell). A kényszergyógykezeltekkel szemben a teljes tilalomnak, az egészségügyről szóló törvény rendelkezéseinek megfelelő  jogszabályi alapja nincs. 
	Az ideiglenes kényszergyógykezelt a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény 98. § (7) bekezdésére tekintettel, a törvényes képviselőjével szóban ellenőrzés nélkül, ha pedig feltehető, hogy ezáltal az eljárást meghiúsítaná, ellenőrzés mellett érintkezhet. A szóbeli érintkezés nemcsak a személyes találkozás lehetőségét, hanem a távbeszélő használatát is magába foglalja. A szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló  6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 244. § (2) bekezdése az előzetesen letartóztatott részére is lehetővé teszi, hogy a védőjével távbeszélőn kapcsolatba lépjen. 
	Az Intézet megbízott főigazgatójának álláspontja szerint: "a kényszergyógykezeltek, ideiglenes kényszergyógykezeltek távbeszélő használatának lehetősége több problémát vetne fel. Az elítéltek esetében bármikor - akár büntetőjogilag is - felelősségre vonható az elítélt a szabályozás be nem tartása, vagy más személy zaklatása, fenyegetése miatt. Ez a kényszergyógykezelt esetében nem lenne lehetséges. Probléma lenne az is, hogy mindenki telefonálhatna aktuális állapotától függetlenül, vagy a telefonálás előtt szakorvos döntené el ezt, a beteget megvizsgálva. Panaszáradat lehetne még a családok egy részéről is. Bármely telefonon elkövethető bűncselekmény szankcionálatlan maradna." Mindezek alapján a jövőben sem kívánják lehetővé tenni a kényszergyógykezeltek, ideiglenes kényszergyógykezeltek telefonálási lehetőségét. 
	Az egészségügyről szóló törvény 189. §-a szerint a pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során - helyzetére való tekintettel - fokozott védelemben kell részesíteni. Ezek a jogok - így a beteg kapcsolattartási joga is - csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig korlátozhatók. A kényszergyógykezeltek, ideiglenes kényszergyógykezeltek teljes körére vonatkozó tilalom korlátlan ideig történő fenntartása ellentétes a törvény és az érintettekre vonatkozó egyéb jogszabályok rendelkezéseivel. A kényszergyógykezeltek, ideiglenes kényszergyógykezeltek sajátos helyzetére tekintettel különös jelentősége van a családjukkal való kapcsolattartásnak, amit az Intézetnek - mint országos feladatkörű igazságügyi-elmeorvostani fekvőbeteg-gyógyító intézetnek - lehetőségein belül biztosítania kell.

3. A kapcsolattartás másik formája a levelezés. Az Intézet megbízott főigazgatójának tájékoztatása szerint a beérkező leveleket szúrópróbaszerűen, felbontással ellenőrzik. A kimenő leveleket az ellenőrzés érdekében lezáratlanul kell leadni, hasonló jellegű ellenőrzés érdekében. A kényszergyógykezeltek, ideiglenes kényszergyógykezeltek levelezésének ellenőrzésére vonatkozó, az Alkotmánnyal és az egészségügyről szóló törvénnyel összhangban lévő törvényi szintű szabályozás nincs. 
	A büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 36. § (5) bekezdése szerint az elítélt levelezése - a hatóságokhoz és a nemzetközi szervezetekhez küldött levelek kivételével - a büntetés-végrehajtási intézet biztonsága szempontjából ellenőrizhető, az ellenőrzés lehetőségéről az elítéltet tájékoztatni kell; de a 84, § (3) bekezdése szerint a kényszergyógykezeltek hozzátartozóikkal történő kapcsolattartását külön jogszabály rendezi. 
	A kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról  szóló 9/1979. (VI. 30.) IM rendelet 4. §-a szerint a beteg hozzátartozóival, valamint az általa megjelölt és az Intézet által engedélyezett személyekkel levelezhet. A rendelet nem tartalmaz a levelek ellenőrzésére vonatkozó szabályt. (A szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló  6/1996. (VII. 12.) IM rendelet szabályai a kényszergyógykezeltek, ideiglenes kényszergyógykezeltek kapcsolattartási jogait nem érintik.)
	A levelezés ellenőrzése az Alkotmány 59. § (1) bekezdésének a levéltitkot - mint a magántitokhoz való alapvető jog részét - védő rendelkezésével van összefüggésben. Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja. Az Alkotmánybíróság több határozatában elemezte az Alkotmány 8. § (2) bekezdésével kapcsolatos követelményeket. Rámutatott arra, hogy a korlátozás nem alkotmányellenes akkor, ha elkerülhetetlen, ha arra kényszerítő ok szolgáltat alapot, és a korlátozás súlya a korlátozással elérni kívánt céllal arányban van. Az ellenőrzés az Intézetbe beutaltak egy részével szemben nyilvánvalóan indokolt és elkerülhetetlen, azonban mindenkire kiterjedő alkalmazása - megfelelő szintű szabályozás hiányában - sérti a betegek, beutaltak és hozzátartozóik magántitokhoz való jogát és ezzel alkotmányos visszásságot okoz.

4. A büntetésvégrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény szerint a kényszergyógykezeltekkel szemben csak testi kényszer alkalmazható. Kényszerintézkedésre kerülhet sor a vizsgálattal, illetve gyógykezeléssel szembeni aktív ellenállás leküzdésére, a beteg saját vagy más élete, testi épsége elleni támadásának elhárítására, az engedély nélküli eltávozás megakadályozására. Kényszerítő eszköz alkalmazása esetén a beteget jogorvoslati lehetőség illeti meg. A betegek részére adott Tájékoztató a kényszerítő eszközök használatával kapcsolatos tudnivalókat a következők szerint ismerteti: "Az elmegyógyászati tevékenységhez kapcsolódó és az egészségügyi törvényben megjelölt személyi korlátozások (pl. ágyhoz rögzítés) kényszerítő eszköz alkalmazásának nem minősülnek. Ezek a szabályok az intézeten kívüli szállítás, előállítás során is érvényesek. Ennek során a vezetőlánc használata nem kényszerítő eszköz, hanem biztonsági intézkedés." 
	Az OBH 2255/1996. számú vizsgálatom során megállapítottam, hogy rendkívüli jelentőségű a mentális betegek esetében az Emberi Jogok Európai Egyezménye 3. cikkében tilalmazott embertelen és megalázó bánásmód. Nevezetesen az, hogy a gyógykezelés és gondozás során az alkalmazott kényszert és annak durvább formáit (ilyen lehet pl. az IMEI-ben az ágyhoz rögzítés, vezetőlánc használata) az orvostudomány elismert szabályai szerint alkalmazzák-e. E kényszer "szabályairól" az egészségügyről szóló törvény nem tartalmaz rendelkezéseket.

5. R.A. magatartása miatt bírósági tárgyalásán sem jelenhetett meg. Az 1999. január 25-én kelt - kb. három hónapot felölelő - elmeorvosi vélemény szerint a beteg: "Kiszámíthatatlan (ön- és közveszélyes) magatartása miatt tárgyalásra nem állítható elő." Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1993. évi XXXI. törvény 6. cikke szerint mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően. Ugyanígy rendelkezik az Alkotmány 57. § (1) bekezdése is. 
	Az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet működéséről szóló 106/1980. (IK 4.) IM utasítás 36. § (1) bekezdése szerint, ha a bíróság a beutaltnak polgári vagy büntető ügyben tartandó tárgyalásra előállítása iránt az IMEI-t írásban megkeresi, az előállításról - a beutalt elmeállapota alapján - az igazgató főorvos dönt, és erről értesíti a bíróságot. A büntetés-végrehajtás országos parancsnokának tájékoztatása szerint csak igen ritkán fordul elő, hogy a beteget egészségi állapota miatt nem állítják elő tárgyalásra. Tekintettel arra, hogy a miniszteri utasítás a döntés jogával külső kontroll és jogorvoslati lehetőség nélkül egy személyt ruház fel, fennáll a veszélye annak, hogy sérelmet szenved a beteg alkotmányos joga a bírói meghallgatáshoz.

6. A panasz szerint R.A. 1998. december 13-án öngyilkosságot kísérelt meg. Hozzátartozói az eseményről nem kaptak értesítést. Védője az 1998. december 16-án  megtartott iratismertetés során szerzett tudomást az öngyilkossági kísérletről, amikor észlelte, hogy védence nyakán bevérzéses sérülések láthatók. Kérdésére azt a tájékoztatást kapta, hogy a beteg az Intézet WC-jében, a lehúzó lánccal kísérelte meg az öngyilkosságot. A büntetés-végrehajtás országos parancsnokának tájékoztatása szerint: "R.A. 1998. december 13-án fenyegető, agresszív magatartása miatt orvosi gyógykezelésre szorult. Az ügyeletes orvos injekciós terápiában részesítette. Ezt követően az ápoló a folyosón lévő WC-re kísérte. Miközben az ápoló a WC ülőkét lehajtotta, a mellette álló R.A. a WC lehúzó láncát saját nyaka köré tekerte, amelyet az ápoló nyomban eltávolított. A felvett orvosi látlelet tanúsága szerint semmilyen sérülés nem történt. A cselekmény nem támasztotta alá az öngyilkosságra irányuló komoly szándékot, mivel az ápoló közvetlen jelenlétében és alkalmatlan eszközzel történt. Ezért az IMEI vezetése nem látta szükségesnek, hogy a hozzátartozókat értesítse."
	Az esemény értékelése nincs összhangban azzal a ténnyel, hogy a sérülések az esemény után három nappal is láthatóak voltak R.A. nyakán. A beteg egészségi állapotára vonatkozó tájékoztatási kötelezettséget az egészségügyről szóló törvény 134. §-a állapítja meg. A kötelezettség a kezelőorvost terheli, aki a beteg állapota által indokolt rendszerességgel, a tőle elvárható ismereteknek megfelelően és legjobb tudása szerint, tájékoztatja a beteget, illetve - amennyiben a beteg cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes - a hozzátartozóját. Az Intézetre vonatkozó, jogszabályban előírt tájékoztatási kötelezettség nincs.	

7. Az egészségügyről szóló törvény 189. § (2) bekezdése szerint a pszichiátriai betegnek a jogai - egészségügyi ellátása során - csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig, továbbá abban az esetben korlátozhatók, ha a beteg veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít. Az emberi méltósághoz való jog azonban ebben az esetben sem korlátozható. R. A.-val szemben ismétlődően sor került hosszabb ideig tartó korlátozásokra, amikor a többiektől elkülönítve, zárt szobában tartották és hozzátartozói sem látogathatták. R.A.-t különlegesen veszélyesnek minősítették, mert több alkalommal támadó volt a magatartása (pl. virágcseréppel megdobta a nővért). R.A. vizsgálatunk időpontjában is külön szobában volt elhelyezve. A korlátozás időtartama esetenként meghaladta a feltétlenül szükséges mértéket. Ezt igazolja, hogy 1998. december 3-án az osztályvezető főorvos feljegyzésben kérte a főigazgató főorvos engedélyét a személyi korlátozás feloldására, mivel a beteg "psychésen kompenzált, veszélyeztető magatartást nem tanúsít. További javulását elősegítené a mielőbbi közösségbe való beilleszkedés." A főigazgató főorvos "dec. 7-én hétfőtől engedélyezem" feljegyzéssel járult hozzá a korlátozás feloldásához. Az iratokból nem tűnt ki, hogy mi indokolta a kezelőorvos kifejezett javaslata ellenére a zárva tartás négy napos további fenntartását. Az Intézet megbízott főigazgatójának tájékoztatása szerint: "A hétvégi ügyeleti időszakra nem láttuk célszerűnek a korlátozás feloldását, csak a hét elejétől kezdődően. Az erre vonatkozó javaslat nem volt kellő körültekintéssel előterjesztve."	
	1998. december 14-én, 21-én és 23-án a beteg ismét virágcserepet dobott betegtársaihoz, sérüléseket senki nem szenvedett, ismét elkülönítették. Az osztályvezető főorvos által aláírt, december 23-án kelt feljegyzés szerint: "Az eddigi korlátozások fenntartása szükséges. A zárkából csak orvos jelenlétében jöhet ki. Az ünnepek alatt fokozott figyelemmel kell kísérni, nem engedhető ki, kivéve a szombati látogatást." A feljegyzésre a főigazgató főorvos 1999. január 5-én írta rá, hogy: rendben. Az Intézet megbízott főigazgatójának tájékoztatása szerint: "R.A. esetében ön és közveszélyes magatartása miatt került sor munkaidőn kívül külön kórteremben történő elhelyezésre. A korlátozás mértéke soha nem haladta meg a szükséges mértéket." Arról is tájékoztatott, hogy: "A korlátozások elrendeléséről a hozzátartozókat értesítjük. A haladéktalan értesítés nehezen értelmezhető abban az esetben, amikor az elrendelés pl. ügyeletben történik, de még ügyelet alatt meg is szűnik (pl. 30 percig tart). Az értesítésre a látogatás a legalkalmasabb, hiszen ott a felmerülő kérdésekre is választ lehet adni." 
	A kapott tájékoztatással nincs összhangban az osztályvezető főorvos 1999. február 5-én kelt feljegyzése, amelyben a főigazgató főorvos hozzájárulását kérte, hogy "R.A. tartósan zárva lehessen, valamint a látogatásokat is szüneteltethessük". Az intézkedés oka az volt, hogy  a beteg reggeli osztás közben ismét virágcserepeket dobált. Az egyik cseréppel a főápoló fejét találta el. A felvett látlelet szerint a főápoló fején diónyi duzzanat volt látható, amely 8 napon belül gyógyult. A főigazgató a korlátozást engedélyezte. Megszüntetésére 1999. március 16-án - több, mint egy hónap múlva - tett javaslatot az osztályvezető főorvos, de a beteg még április 28-án, a látogatásunk idején is korlátozás alatt állt. Magyarázatul ekkor is a februári virágcserép dobálás szolgált.
	A rendelkezésünkre álló adatok alapján megállapítható, hogy a beteg szabad mozgásában való tartós korlátozást, a kapcsolattartástól való eltiltást R.A. esetében a biztonsági kockázatra hivatkozva, lényegében fegyelmező eszközként, a feltétlenül szükséges  mértéket meghaladóan alkalmazták. Az osztályvezető főorvos idézett, 1998. december 3-ai, illetve 1999. március 16-ai feljegyzése ("További javulása érdekében szükséges az izolatio megszüntetése.") szerint a bezárás a beteg gyógyulását sem segítette elő. A beteg állapota miatt a veszély elhárításához feltétlenül szükséges ideig tartó, esetenkénti korlátozás elkerülhetetlen lehet, azonban - a megbízott főigazgató szerint jellemzően rövid időtartamúnak állított korlátozások helyett - ténylegesen napokig, hetekig tartó zárva tartás mindenképen meghaladja a feltétlenül szükséges mértéket. A feltétlenül szükséges mértéket meghaladó korlátozás sértette a betegnek az emberi méltósághoz és a kapcsolattartáshoz fűződő jogait, illetve a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát, ezáltal alkotmányos visszásságot okozott.

8. Az Eütv. 194. § (1) bekezdése alapján a korlátozások elrendeléséről a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell. A törvény az értesítés formáját nem határozza meg, de a haladéktalanság azt jelenti, hogy közvetlenül a korlátozás elrendelése után intézkedni kell ennek érdekében. Az értesítés megtételének és fogadásának valamilyen formájú dokumentálása elősegíti annak igazolását, hogy az Intézet eleget tett a törvényben meghatározott kötelezettségének.	
	A korlátozások elrendeléséről való értesítés elmulasztása az egészségügyről szóló törvény rendelkezéseinek sérelmével összefüggésben sértette a jogállamiság és ennek lényegi elemét képező jogbiztonság alkotmányos követelményét.

9. A megbízott főigazgató tájékoztatása szerint: "A vizsgálatot követő ötödik nap nevezett beteg a WC ülőkével támadta meg és vágta fejbe a neki reggelit vivő ápolót. Az intézet hivatalos személy elleni erőszak büntette elkövetésének alapos gyanúja miatt tett feljelentést ellene." A vizsgálatot megelőzően a beteg hasonló megnyilvánulásait, amikor heveny pszichotikus állapotban virágcserepeket dobált (D. Istvánné főápoló fejét is eltalálta), enyhébben ítélték meg. A korábbi álláspont szerint a beteg ilyen magatartása: "Nem rendkívüli esemény, hanem a psychiátriai osztály profiljából adódó - a beteg ellátásával kapcsolatos kockázati tényező." A tett intézkedés arra utal, hogy a beteg magatartására történő reagálás a vizsgálatot követően megváltozott. 
	
10. A megállapított alkotmányos visszásságok megszüntetésére ajánlottam az egészségügyi miniszternek, hogy szakfelügyeleti jogkörében vizsgálja meg, hogy az IMEI-ben alkalmazott korlátozások gyakorlata megfelel-e az egészségügyről szóló törvényben meghatározott betegjogoknak, illetve a terápiás céloknak, és tegye meg az alkotmányos visszásság megszüntetéséhez szükséges intézkedéseket. Az egészségügyi miniszter az ajánlást elfogadta.
	Az 1993. évi LIX. törvény 25. § (1) bekezdése alapján javasoltam az igazságügyminiszternek, hogy a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet kényszergyógykezelésre vonatkozó rendelkezéseinek kiegészítésével  gondoskodjék a betegjogok érvényesítéséről, különös tekintettel a betegek (és a hozzátartozók) kapcsolattartási jogára, amelyet a korlátozások - megfelelő feltételek biztosítása esetén - nem érinthetnek, illetve intézkedjék a jogbiztonságot sértő alkotmányos visszásság megszüntetésére. Az ajánlást az igazságügyminiszter - annak lényegét tekintve - elfogadta. Egyetértett azzal, hogy szükséges a 106/1980. (IK.4.) IM utasítás jogszabályi formában történő kiadása, figyelemmel az Eütv. 188. §-ának a) pontjára. Egyetértett azzal is, hogy szükséges az Eütv. hatálya alá tartozó (beteg) fogvatartottak jogainak törvényi szintű szabályozása, amely a megalkotandó új büntetés-végrehajtási törvényben rendezhető véglegesen. 
	Az igazságügyminiszter álláspontja szerint az IMEI-ben gyógykezelt betegek látogató fogadásával kapcsolatos jogai a büntetés-végrehajtási jog szempontjából szükséges és arányos mértékű korlátozásokat tartalmaznak az Eütv.-hez képest. A büntetés-végrehajtási jog a jogbiztonság szempontjából garanciálisabb szabályozást tartalmaz a látogató fogadásának jogára nézve, mint az Eütv., mert ez utóbbi jogon kívüli feltételekre tekintettel, nem jogi normában engedi meg a részletszabályok megalkotását, szemben a büntetés-végrehajtási jogszabállyal, amely konkrétan meghatározza azt az időközt, amelyenként a beteg látogatót fogadhat. 
	Az állásponttal egyetértek, azonban ajánlásom e részében nem a büntetés-végrehajtási jogban meghatározott korlátozásokra utaltam. Ajánlásom arra irányult, hogy a betegre vonatkozó - egészségi állapota, magatartása miatt alkalmazott (mint R.A. esetében) - átmeneti vagy hosszabb ideig tartó korlátozások miatt, a jogszabályban is lehetővé tett látogatások ne legyenek letilthatók. 
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján ajánlottam a büntetés-végrehajtás országos parancsnokának, hogy intézkedjék az IMEI-ben elhelyezett ideiglenes kényszergyógykezeltekkel és kényszergyógykezeltekkel kapcsolatban elrendelt korlátozások esetében az Eütv. 194. § (1) bekezdésében előírt értesítések végrehajtásáról. Az értesítési kötelezettség - a családi kapcsolatok megőrzése érdekében, a kapcsolattartó hozzátartozó tekintetében -  terjedjen ki a beteg egészségi állapotában bekövetkezett jelentősebb, kedvezőtlen változásokra, öngyilkossági kísérletre, rendkívüli eseményre is. A büntetés-végrehajtás országos parancsnoka az ajánlást elfogadta, intézkedett az értesítési kötelezettség maradéktalan teljesítéséről.
	Az IMEI-ben elhelyezett ideiglenes kényszergyógykezeltek és ideiglenes kényszergyógykezeltek bíróság elé állításával kapcsolatos ajánlásomat a büntetés-végrehajtás országos parancsnokának tájékoztatása alapján a következők szerint módosítom: Az Intézet vezetőjének a kényszergyógykezeltek és ideiglenes kényszergyógykezeltek bíróság elé állítása mellőzésére vonatkozó döntéseinek megalapozottságát az országos parancsnokság egészségügyi szolgálata útján rendszeresen ellenőriztesse.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján ajánlottam az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet parancsnokának, hogy gondoskodjék az ideiglenes kényszergyógykezeltek és kényszergyógykezeltek által használható nyilvános telefonállomás felszereltetéséről. Az Intézet megbízott vezetője az ajánlást nem fogadta el. Az Intézet vezetőjének véleményét is figyelembe véve, a megfelelően szabályozott, ellenőrzött körülmények között történő telefonhasználatot megvalósíthatónak tartom, ezért az ajánlás ismételt megfontolását javaslom.

Budapest, 1999. augusztus 5.

Gönczöl Katalin

OBH 1042/1999.
Melléklet. 

Alkalmazott jogszabályok.
(kivonatos szöveg)

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
2. § (1) Az egészségügyi szolgáltatások és intézkedések során biztosítani kell a betegek jogainak védelmét. A beteg személyes szabadsága és önrendelkezési joga kizárólag az egészségi állapota által indokolt, e törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható.
3. § E törvény alkalmazásában
j) veszélyeztető állapot: az az állapot, amelyben az azonnali intézkedés hiánya a beteg vagy más személy életét, testi épségét vagy egészségét közvetlenül fenyegető helyzetet eredményezne, illetőleg a környezetére közvetlen veszélyt jelentene;
4. § (1) E törvény hatálya kiterjed a Magyar Köztársaság területén
a) tartózkodó természetes személyekre,
b) működő egészségügyi szolgáltatókra,
c) folytatott egészségügyi tevékenységekre.
(2) Törvény a természetes személyek egyes csoportjai tekintetében az e törvényben foglaltaktól eltérő szabályokat állapíthat meg.
A betegek jogai és kötelezettségei
Az emberi méltósághoz való jog
10. § (1) Az egészségügyi ellátás során a beteg emberi méltóságát tiszteletben kell tartani.
(4) A beteg személyes szabadsága - ellátása során - fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerekkel vagy eljárásokkal kizárólag sürgős szükség esetén, illetőleg a beteg vagy mások élete, testi épsége és egészsége védelmében korlátozható. A beteg korlátozása nem lehet büntető jellegű, és csak addig tarthat, ameddig az elrendelés oka fennáll.
(5) Korlátozó módszerek vagy eljárások alkalmazását - ha e törvény kivételt nem tesz - a beteg kezelőorvosa írásban rendeli el, megjelölve azok indítékát és alkalmazásuk időtartamát. Állandó orvosi felügyelet hiányában - kivételesen indokolt esetben - ideiglenesen szakápoló is elrendelheti a korlátozást. A korlátozásról a kezelőorvost haladéktalanul értesíteni kell, akinek azt tizenhat órán belül írásban jóvá kell hagynia. Ennek hiányában a korlátozást meg kell szüntetni.
A kapcsolattartás joga
11. § (1) A (2)-(7) bekezdésekben foglalt jogokat a beteg a fekvőbeteg-gyógyintézetben meglévő feltételektől függően, betegtársai jogainak tiszteletben tartásával és a betegellátás zavartalanságát biztosítva gyakorolhatja. Ennek részletes szabályait - e jogok tartalmának korlátozása nélkül - a fekvőbeteg-gyógyintézet házirendje határozza meg. A házirend a (2)-(7) bekezdésekben foglaltakon túl további jogokat is megállapíthat.
(2) A beteg fekvőbeteg-gyógyintézeti elhelyezése során jogosult más személyekkel akár írásban, akár szóban kapcsolatot tartani, továbbá látogatókat fogadni. 
A tájékoztatáshoz való jog
13. § (1) A beteg jogosult a számára egyéniesített formában megadott teljes körű tájékoztatásra.
(5) A cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes betegnek is joga van a korának és pszichés állapotának megfelelő tájékoztatáshoz.
Az önrendelkezéshez való jog
15. § (1) A beteget megilleti az önrendelkezéshez való jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható.
(5) Az egészségügyi ellátással kapcsolatos döntésekben a cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes beteg véleményét a szakmailag lehetséges mértékig figyelembe kell venni abban az esetben is, ha a beleegyezés, illetve a visszautasítás jogát a (2) bekezdés szerinti személy gyakorolja.
Az egészségügyi dokumentáció megismerésének joga
24. § (6) Cselekvőképtelen személy dokumentációjába való betekintési jog a 16. § (1)-(2) bekezdései szerinti személyt illeti meg.
Az orvosi titoktartáshoz való jog
25. § (1) A beteg jogosult arra, hogy az egészségügyi ellátásában részt vevő személyek az ellátása során tudomásukra jutott egészségügyi és személyes adatait (a továbbiakban: orvosi titok) csak az arra jogosulttal közöljék, és azokat bizalmasan kezeljék.
A beteg kötelezettségei
26. § (1) A beteg az egészségügyi szolgáltatás igénybevételekor köteles tiszteletben tartani az erre vonatkozó jogszabályokat és intézményi rendet.
Pszichiátriai betegek gyógykezelése és gondozása
188. § E fejezet alkalmazásában
a) pszichiátriai intézet: minden olyan egészségügyi szolgáltatást vagy azt is nyújtó intézmény, amely pszichiátriai betegek ellátását, továbbá felügyeletét, gondozását napi 24 órán át biztosítja, függetlenül az intézmény által nyújtott egyéb szolgáltatásoktól, fenntartójától és elnevezésétől. A 189-195. § tekintetében pszichiátriai intézetnek minősül a pszichiátriai betegek járóbeteg-szakellátását végző pszichiátriai intézmény, a pszichiátriai betegek otthona, valamint rehabilitációs intézete is, ideértve az átmeneti intézményt és a közösségi pszichiátriai ellátást nyújtó intézetet is. A pszichiátriai betegek otthonára és rehabilitációs intézetére vonatkozó eltérő szabályokat külön jogszabály állapítja meg. Külön jogszabály tartalmazza a büntetőeljárás során elrendelt kényszergyógykezelést, ideiglenes kényszergyógykezelést és elmemegfigyelést végző szervre vonatkozó eltérő szabályokat;
Pszichiátriai betegek jogaira vonatkozó különös szabályok
189. § (1) A pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során - helyzetére való tekintettel - fokozott védelemben kell részesíteni.
(2) A pszichiátriai betegnek a 6-25. § szerinti jogai - egészségügyi ellátása során - csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig, továbbá - a 193. §-ban foglalt kivétellel - abban az esetben korlátozhatók, ha a beteg veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít. Az emberi méltósághoz való jog azonban ebben az esetben sem korlátozható.
190. § Minden pszichiátriai beteg jogosult arra, hogy
b) pszichiátriai gyógykezelésére az állapotának megfelelő és a többi beteg fizikai biztonságát védő, a lehető legkevésbé hátrányos és kellemetlen módszerrel, illetve
c) pszichiátriai gyógykezelése során korlátozó vagy kényszerítő intézkedés alkalmazására, valamint korlátozó feltételek közötti elhelyezésére csak feltétlenül indokolt esetben, önmaga vagy mások veszélyeztetése esetén kerüljön sor.
191. § (2) A pszichiátriai intézetbe felvett beteget a 13. § szerinti általánosan előírt tájékoztatáson túlmenően szóban és írásban tájékoztatni kell jogairól, különös tekintettel a bírósági eljárás lényegére, a betegnek azzal kapcsolatos jogaira.
(3) A veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartás megszűnése után a beteget az általános szabályok szerint (13. §) részletesen tájékoztatni kell.
192. § (1) Személyes szabadságában bármely módon csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges.
(2) A korlátozás elrendelésére és módjára a 10. § (4)-(5) bekezdése az irányadó. A korlátozásról az orvost haladéktalanul értesíteni kell, akinek 2 órán belül azt jóvá kell hagynia. Ennek hiányában a korlátozást haladéktalanul meg kell szüntetni.
194. § (1) A 192-193. §-ban foglalt korlátozások elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell.
(2) Az e fejezetben foglalt betegjogi korlátozásokat részletesen dokumentálni és indokolni kell.
97. § (1) Az előzetes letartóztatottal szemben csak olyan korlátozásoknak van helye, amelyeket a büntetőeljárás feladatának megvalósítása, vagy a letartóztatást foganatosító intézet rendje szükségessé tesz. Az előzetesen letartóztatott eljárási jogainak gyakorlásában, így különösen a védekezésre való felkészülésben, nem korlátozható.
(2) Az előzetesen letartóztatott
a)
b) hozzátartozójával vagy más személlyel akár szóban, akár írásban ellenőrzés mellett érintkezhet.

1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
97. § (1) Az előzetes letartóztatottal szemben csak olyan korlátozásoknak van helye, amelyeket a büntetőeljárás feladatának megvalósítása, vagy a letartóztatást foganatosító intézet rendje szükségessé tesz. Az előzetesen letartóztatott eljárási jogainak gyakorlásában, így különösen a védekezésre való felkészülésben, nem korlátozható.
(2) Az előzetesen letartóztatott
a)
b) hozzátartozójával vagy más személlyel akár szóban, akár írásban ellenőrzés mellett érintkezhet.
Az ideiglenes kényszergyógykezelés
98. § (1) Ideiglenes kényszergyógykezelésnek akkor van helye, ha - a szakvéleményt és az eljárás egyéb adatait figyelembe véve - alaposan lehet következtetni arra, hogy a terhelt kényszergyógykezelését kell elrendelni.
(2) Az ideiglenes kényszergyógykezelés elrendeléséről a bíróság határoz. A vádirat benyújtása előtt elrendelt ideiglenes kényszergyógykezelés az elsőfokú bíróságnak a tárgyalás előkészítése során hozott határozatáig, a vádirat benyújtása után elrendelt vagy fenntartott ideiglenes kényszergyógykezelés az elsőfokú bíróság ügydöntő határozatának kihirdetéséig, az ezután elrendelt vagy fenntartott ideiglenes kényszergyógykezelés az eljárás jogerős befejezéséig tart.
(3) Ha az ideiglenes kényszergyógykezelés megkezdésétől hat hónap eltelt, és a vádiratot még nem nyújtották be, a fenntartásának szükségességét a megyei bíróság egyesbíróként eljárva megvizsgálja. Az ideiglenes kényszergyógykezelés elrendelésétől számított egy év elteltével a kényszergyógykezelés szükségességét a Legfelsőbb Bíróság vizsgálja felül. Az ideiglenes kényszergyógykezelés megszüntetésére a vádirat benyújtásáig az ügyész is jogosult.
(4) Ha a vádirat benyújtása után elrendelt vagy fenntartott ideiglenes kényszergyógykezelés tartama hat hónapot meghalad, és az elsőfokú bíróság még nem hozott ügydöntő határozatot, az elsőfokú bíróság, ha egy évet meghalad, a Legfelsőbb Bíróság az ideiglenes kényszergyógykezelés indokoltságát felülvizsgálja.
(5) Az ideiglenes kényszergyógykezelés a kijelölt egészségügyi intézetben hajtható végre.
(6) Ha a terhelt előzetes letartóztatásban van, az ideiglenes kényszergyógykezelés elrendelésével egyidejűleg az előzetes letartóztatást meg kell szüntetni.
(7) Az ideiglenesen kényszergyógykezelt jogaira a 97. § rendelkezései megfelelően irányadóak; az ideiglenesen kényszergyógykezelt a törvényes képviselőjével szóban ellenőrzés nélkül, ha pedig feltehető, hogy ezáltal az eljárást meghiúsítaná, ellenőrzés mellett érintkezhet.

1995. évi CVII. törvény a büntetés-végrehajtási szervezetről
6. § (1) A büntetés-végrehajtási intézetek (a továbbiakban: intézet) a jogszabályok, az országos parancsnok intézkedései és parancsai, valamint a szervezeti és működési szabályzatukban foglaltak alapján ellátják a büntetések és intézkedések végrehajtásával járó feladatokat, a fogvatartottak - köztük a kóros elmeállapotúak - gyógykezelését, elmemegfigyelését és kivizsgálását.
15. § (1) A bv. szervezet hivatásos szolgálati jogviszonyban álló tagja feladatának jogszerű teljesítése során - amennyiben más intézkedés nem vezet eredményre -, az e törvényben meghatározott kényszerítő eszközök alkalmazására jogosult és köteles.
16. § (1) A kényszerítő eszköz alkalmazására az érintettet - ha az eset körülményei lehetővé teszik - előzetesen figyelmeztetni kell.
(2) Kényszerítő eszköz nem alkalmazható a magatehetetlen személlyel szemben - továbbá a testi kényszer és a bilincs kivételével - a terhes nővel és a gyermekkorú személlyel szemben, ha e körülményekről az intézkedőnek tudomása van, vagy azok számára nyilvánvalóan felismerhetők.
(3) Csak testi kényszer alkalmazható a kényszergyógykezelttel, az ideiglenes kényszergyógykezelttel és a kóros elmeállapotúvá vált fogvatartottal szemben.
(4) Nincs helye kényszerítő eszköz további alkalmazásának, ha az ellenszegülés megtört vagy az intézkedés eredményessége enélkül is biztosítható.
(5) A kényszerítő eszköz alkalmazását a szolgálati elöljárónak haladéktalanul jelenteni kell.
(6) A kényszerítő eszköz alkalmazásának a jogszerűségét a bv. szerv parancsnoka köteles megvizsgálni, majd álláspontjáról a kényszerítő eszköz alkalmazásától számított nyolc napon belül értesíti azt, akivel szemben a kényszerítő eszközt alkalmazták. Ha a kényszerítő eszközt a bv. szerv parancsnokának az utasítására alkalmazták, annak jogszerűségéről az országos parancsnok foglal állást.
(7) A jogszerűtlennek minősített kényszerítő eszköz használatáról az ügyészt nyolc napon belül, ha pedig a kényszerítő eszköz használata testi sérülést vagy halált okozott, haladéktalanul értesíteni kell.
(8) Ha a kényszerítő eszközt kényszergyógykezelttel vagy ideiglenes kényszergyógykezelttel szemben alkalmazták, a 16. § (6) bekezdése szerint kialakított állásfoglalásról az érintett személyen kívül értesíteni kell annak törvényes képviselőjét és az ügyészt is.
Az egyes kényszerítő eszközök
Testi kényszer
18. § Az intézkedésnek ellenszegülő személlyel szemben az ellenszegülés megtörésére testi kényszer (megfogás, lefogás, ellökés, elvezetés, önvédelmi fogás) alkalmazható.

 1979. évi 11. törvényerejű rendelet a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról
A kényszergyógykezelés végrehajtása
83. § (1) A kényszergyógykezelést az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézetben kell végrehajtani.
(2) A kényszergyógykezelés kezdete az Intézetbe befogadás napja.
(3) Az Intézet vezető főorvosa haladéktalanul előterjesztést tesz a bírósághoz a kényszergyógykezelés megszüntetésére, ha ezt a beteg állapota indokolja.
84. § (1) A kényszergyógykezelés során a beteget az orvostudomány mindenkori állása szerinti szakszerű ellátásban kell részesíteni, hogy ezáltal állapotának romlását megakadályozzák, és egészségét mielőbb, a lehetséges mértékig helyreállítsák.
(2) A kényszergyógykezelésre utalt betegre - a jogszabályban meghatározott eltérésekkel - az elmegyógyintézetben ápoltakra irányadó szabályokat kell alkalmazni. Az intézkedés végrehajtása során biztosítani kell a beteg
- felügyeletét,
- kórházszerű elhelyezését,
- anyagi és egyéb egészségügyi ellátását,
- szociális és jogi érdekeinek védelmét,
- az intézet rendjének fenntartásához szükséges feltételeket.
(3) A beteg
- az Intézetet csak a gyógyítása érdekében, orvosilag indokolt esetben hagyhatja el,
- hozzátartozóival és más személyekkel egészségi állapotára és az intézet rendjének biztosításához szükséges feltételekre figyelemmel, a külön jogszabályban meghatározott módon tarthat kapcsolatot.
 
9/1979. (VI. 30.) IM rendelet a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról
A büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 127. §-ának (1) bekezdésében, valamint a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (Be.) 404. §-a (1) bekezdésének k) pontjában kapott felhatalmazás alapján - a belügyminiszterrel, az egészségügyi miniszterrel és a legfőbb ügyésszel egyetértésben - az alábbiakat rendelem:
A kényszergyógykezelés végrehajtása
1. § A kényszergyógykezelés végrehajtására kijelölt Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet (a továbbiakban: Intézet) gyógyító tevékenysége felett a népjóléti miniszter szakfelügyeletet gyakorol. Az Intézet működésének részletes szabályait külön jogszabály állapítja meg.
3. § (1) A betegnek az Intézetbe történt befogadása napjától számított egy év eltelte előtt négy hónappal az Intézet vezető főorvosa a beteg állapotára vonatkozó részletes kórrajzkivonatot megküldi a kényszergyógykezelés felülvizsgálatára illetékes bíróságnak [Be. 373. § (1) bek.]. Ezt az eljárást évente mindaddig meg kell ismételni, amíg a bíróság a kényszergyógykezelést meg nem szünteti.
(2) Ha a kényszergyógykezelést ideiglenes kényszergyógykezelés előzte meg, az (1) bekezdésben meghatározott egy évi időtartamot az ideiglenes kényszergyógykezelés megkezdésétől kell számítani, feltéve, hogy annak végrehajtását időközben nem szakították meg. Ilyen esetben a kórrajzot legkorábban a kényszergyógykezelést elrendelő ítélet jogerőre emelkedésétől számított hat hónap elteltével kell a bíróságnak megküldeni.
(3) Az Intézet vezető főorvosa - az (1)-(2) bekezdésben meghatározott időpontokon kívül - haladéktalanul előterjesztést tesz a bíróságnak a kényszergyógykezelés megszüntetésére, ha a beteg állapotára tekintettel nem kell tartani attól, hogy újabb olyan cselekményt követ el, amely miatt kényszergyógykezelés rendelhető el.
4. § (1) A beteg
a) köteles az Intézet rendjét megtartani,
b) hozzátartozóival, valamint az általa megjelölt és az Intézet által engedélyezett személyekkel levelezhet,
c) látogatót hetenként fogadhat,
d) csomagot hetenként kaphat,
e) intézeti formaruhát visel.          
   
106/1980. (IK 4.) IM utasítás az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet működéséről
Az IMEI irányítása és vezetése
1. § (1) Az IMEI az igazságügyminiszter felügyelete alatt működő, zárt jellegű egészségügyi intézet. Az igazságügyminiszter a felügyeletet az Igazságügyi Minisztérium Büntetésvégrehajtási Országos Parancsnokság útján látja el.
(2) Az egészségügyi miniszter a szakfelügyelete [9/1979. (VI. 30.) IM rendelet 1. §] során tapasztaltakról az igazságügyminisztert tájékoztatja.
(3) Az IMEI-t az igazgató főorvos vezeti, aki egyben az IMEI parancsnoka (a továbbiakban: igazgató főorvos).
A kóros elmeállapot gyógyítása
4. § A 2. § (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott feladatkörben az IMEI látja el
a) a kényszergyógykezelésre utalt beteg (Btk. 74. §),
b) az ideiglenes kényszergyógykezelésre beutalt terhelt (Be 98. §),
c) a szabadságvesztés végrehajtása alatt elmebeteggé vált elítélt [1979. évi 11. tvr. 31. § (1) bek.] (a továbbiakban együtt: beteg) gyógykezelését.
A kényszergyógykezelés foganatosítása
11. § (1) A befogadási eljárás befejezése után az IMEI a beteg által megjelölt hozzátartozót és a gondnokot értesíti a befogadásról. Az értesítésben közölni kell, hogy a hozzátartozó a betegnek mikor küldhet csomagot és a hozzátartozó vagy a gondnok a beteget mikor látogathatja meg.
A kényszergyógykezelés felülvizsgálata
19. § (1) A befogadástól számított nyolcadik hónap folyamán és minden következő naptári év ugyanazon hónapjában az igazgató főorvos kórrajzkivonatot küld a kényszergyógykezelés felülvizsgálatára illetékes bíróságnak [Be. 373. § (1) bek.], és véleményt nyilvánít, hogy a beteg
a) állapotának javulása folytán a kényszergyógykezelés megszüntethető-e,
b) állapota megengedi-e személyes megjelenését a tárgyaláson.
(2) Az (1) bekezdésben meghatározott határidő letelte előtt késedelem nélkül előterjesztést kell tenni a kényszergyógykezelés megszüntetésére, ha annak folytatása nem szükséges.
(3) Ha a kényszergyógykezelés felülvizsgálatára (Be. 373. §) indítvány, előterjesztés vagy kérelem érkezik az IMEI-hez, azt haladéktalanul továbbítani kell az illetékes bírósághoz.
Az ideiglenes kényszergyógykezelés
22. § (1) Az ideiglenes kényszergyógykezelésre beutalt befogadására és gyógykezelésére a kényszergyógykezeltekre vonatkozó szabályokat az alábbi eltérésekkel kell alkalmazni.
a) a beutaltat ügyészi rendelvény vagy bírósági értesítés alapján lehet az IMEI-be befogadni;
b) a beutalt kórlapján, lehetőleg kétnaponként, fel kell tüntetni minden állapot- vagy kezelésváltozást, illetve ezek hiányát;
c) a beutaltnak az állami egészségügyi szolgálat kórházában elhelyezéséről az ügyészt, ha pedig a bíróság utalta be, a bíróságot előzetesen - sürgős esetben utólag - értesíteni kell;
d) az ideiglenes kényszergyógykezelés időtartamába a c) pont rendelkezése alapján az állami egészségügyi szolgálat kórházában töltött időt be kell számítani.
(2) A beutalt jogainak érvényesülésére, a védővel való kapcsolatára, valamint az ideiglenes kényszergyógykezelés alatti rendelkezési jogkörre a Büntetés-végrehajtási Szabályzat 143-147. §-ait kell értelemszerűen alkalmazni.
(3) Ha a beutalt vizsgálata és megfigyelése befejeződött, az igazgató főorvos a kórrajzkivonatot megküldi az elrendelő hatóságnak. Ha a beutalt nem kóros elmeállapotú, javaslatot tesz az ideiglenes kényszergyógykezelés megszüntetésére.
A kényszerítő eszközök alkalmazása
34. § Az IMEI-be beutaltakkal szemben kényszerítő eszközök az alábbiak szerint alkalmazhatók:
a) az elmeállapot vizsgálatára beutaltakkal (3. §, valamint a betegekkel (4. §) szemben,
- a vizsgálattal, illetve a gyógykezeléssel szembeni aktív ellenállás leküzdésére,
- a beteg, illetve a beutalt saját vagy mások élete, testi épsége elleni támadásának elhárításához szükséges orvosi beavatkozás biztosítására, valamint
- az engedély nélküli távozás megakadályozására testi kényszernek van helye;
Panasz, kérelem, közérdekű bejelentés
35. § (1) Az IMEI-be beutalt panasz- és kérelmi jogával, valamint közérdekű bejelentése megtételével kapcsolatban a Bv. Szabályzat 22-26. §-ának rendelkezéseit kell értelemszerűen alkalmazni.

8/1979. (VI. 30.) IM rendelet
a Büntetés-végrehajtási Szabályzatról
A büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: Tvr.) 127. §-ának (1) bekezdésében foglalt felhatalmazás alapján - a legfőbb ügyésszel, a belügyminiszterrel, az egészségügyi miniszterrel, az oktatási miniszterrel, a kulturális miniszterrel, a munkaügyi miniszterrel, valamint a Szakszervezetek Országos Tanácsával egyetértésben - a következőket rendelem:
I. fejezet 
Általános rendelkezések
1-42. §
Az elítéltek fegyelmi felelősségre vonása
43-49. §
50-80. §
81-84. §
VI. cím 
Elhelyezés, anyagi és pénzügyi ellátás
85-96. §
Kártérítés
97-104. §
105. §
106-116. §
117-154. §
155. § Ez a rendelet az 1979. évi július hó 1. napján lép hatályba. Ezzel egyidejűleg hatályát veszti a 107/1974. (IK. 8.) IM utasítással kiadott Büntetés-végrehajtási Szabályzat.