OBH 540/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr. Csóré Erika 

Az eljárás  megindulása 
	Két országgyűlési képviselő közös beadványa szerint Az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal (továbbiakban: Hivatal) egyes feladatairól szóló 1998. évi XCIII. törvény néhány rendelkezése alkalmas arra, hogy alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot okozzon. Ezenkívül sérelmezték, hogy az Országgyűlés a jogszabályt a jelen lévő képviselők egyszerű többségének szavazatával fogadta el, oly módon, hogy az említett törvény magában foglal kétharmados többséggel elfogadott szabályokat is. 
	Beadványukat később kiegészítették. Eszerint A bűncselekményeknek az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal által történő nyomozásának részletes szabályairól szóló 3/1999. (I. 29.) PM rendelet, azzal, hogy A büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény, a fentebb említett 1998. évi XCIII. törvény, valamint A bűncselekmények vám- és pénzügyőrségi nyomozásának részletes szabályairól szóló 37/1991. (XII. 24.) PM rendelet alapjogú tárgyú rendelkezéseit átvette, alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot eredményezett. Ezért az Alkotmány egyes rendelkezéseinek Alkotmánybíróság általi értelmezésére vonatkozó kezdeményezés előterjesztését kérték.
	Figyelemmel arra, hogy az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése értelmében az alkotmányos jogok sérelmének közvetlen veszélye is megalapozhatja az alkotmányos visszásságot, az ügyben vizsgálatot rendeltem el. Ennek során a 1998. évi XCIII. törvényt az alkotmányos emberi jogok szem előtt tartásával vizsgáltam felül. Megállapításaim összegzésekor figyelemmel voltam az Alkotmány előírásaira, a Rendőrségről, a büntetőeljárásról, a vámjogról, a vámeljárásról, valamint a vámigazgatásról és a jogalkotásról  szóló törvényekre. Vizsgálatom kiterjedt továbbá arra is, hogy alkalmas-e alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság megállapítására az, hogy a bűncselekményeknek az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal által történő nyomozásának részletes szabályairól szóló 3/1999. (I. 29.) PM rendelet átvesz magasabb, illetve azonos szintű jogszabályokból rendelkezéseket. 

Érintett alkotmányos jogok 
A személyi szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való jog (Alk. 55. § /1/ bek.).
A jogorvoslathoz vagy a panaszhoz való jog (Alk. 57. § /5/ bek.).
A jóhírnévhez és a magántitok védelméhez való jog (Alk. 59. § /1/ bek.).
Az emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § /1/ bek.).
A jogállamiság elve és az ebből fakadó jogbiztonsághoz való jog (Alk. 2. § /1/ bek.).

A vizsgálat megállapítása
I.

	A beadvány az 1998. évi XCIII. törvényt részben általánosságban, részben pedig egyes rendelkezéseiben kifogásolja. 
	Sérelmesnek tartják a beadvány előterjesztői a törvény megalkotásának rendjét, vagyis azt, hogy nem kétharmados szavazattal fogadta el a parlament. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztos azokat a beadványokat vizsgálhatja, amelyeket a panaszos azért nyújt be, mert megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata, illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
	Az említett törvényi rendelkezésre tekintettel az országgyűlési biztosnak nincs hatásköre arra, hogy az Országgyűlés jogszabályalkotási eljárását vizsgálja. Javasolhatja viszont az arra jogosult szervnél a jogszabály vagy az állami irányítás egyéb jogi eszköze módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását, ha álláspontja szerint az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság valamely jogszabály vagy az állami irányítás egyéb jogi eszköze nem egyértelmű rendelkezésére, illetve a jogi szabályozás hiányára vezethető vissza. Jogszabály, valamint az állami irányítás egyéb jogi eszköze alkotmányellenessége miatt az Alkotmánybírósághoz lehet kifogást benyújtani, amely az alkotmányos jogsértés megállapítása esetén a jogszabályt hatályon kívül helyezheti. Az Alkotmánybíróság jogosult az Országgyűlés jogalkotási eljárásának vizsgálatára is. Mindezekre tekintettel a beadványnak azon részére, mely azt sérelmezi, hogy az Országgyűlés a jogszabályt a jelen lévő képviselők egyszerű többségének szavazatával fogadta el, vizsgálatom nem terjedt ki, hanem azt - vizsgálati jelentésem tájékoztatás céljából való megküldésével egyidejűleg - átteszem az eljárásra hatáskörrel rendelkező Alkotmánybírósághoz.

II.

	1./ A beadvány tartalmazza, hogy a törvény nem biztosít elegendő garanciát a bűnüldözési és az adóigazgatási feladatokat ellátó szervezeti egység elválasztásához. Ennek vizsgálata során az 1998. évi XCIII. törvény általános indokolásából indultam ki, mely szerint a törvény megalkotására az államháztartás bevételei érdekében, a bevételek eredményes végrehajtását kiemelkedően veszélyeztető bűncselekmények visszaszorítása céljából, továbbá azért került sor, mert a büntetőjogi eszközök alkalmazása, az elkövetők felderítése és felelősségre vonása a meglévő nyomozói jogkörrel rendelkező hatóságok (szervezetek) által nem volt eléggé eredményes. Ezért a Kormány úgy látta, hogy gyors és határozott kormányzati intézkedésre van szükség. Az indokolásból kitűnik továbbá, hogy nemzetközi tapasztalatokat is felhasznált a törvény előterjesztője akkor, amikor az „adórendőrség” magyarországi felállítását indítványozta. Az indokolás rámutatott arra, hogy az adóhatóság nyomozó szervének létrehozásával olyan apparátus alakítható ki, amely speciális szakismerettel rendelkezik. Így gyorsabban, eredményesebben képes a bűncselekmény gyanújára utaló körülményeket tisztázni, és eldönteni, hogy szükséges, illetve lehetséges-e büntetőeljárás megindítása. A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 2. §-a szerint: ”Az Országgyűlés törvényben állapítja meg a./ a társadalmi rendre, valamint a társadalom meghatározó jelentőségű intézményeire, az állam szervezetére, működésére és az állami szervek hatáskörére vonatkozó alapvető rendelkezéseket...” Az tehát, hogy a parlament létrehozott egy új szervezetet, melynek meghatározta alapvető feladatát is, nem alkotmányos emberi joggal összefüggő kérdés. Ezen túl a szóban forgó törvény 1. § (2) bekezdése a Kormányra ruházza a Hivatal adóztatási feladatainak és szervezetének rendeletben történő meghatározását. Ennek tesz eleget a 11/1999. (II. 1.) Korm. rendelet. A törvény (3) bekezdése kimondja azt is, hogy a Hivatal bűnüldözési feladatkörében a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (Be.) szabályai szerint, a Be. által hatáskörébe utalt bűncselekmények megelőzését, felderítését, valamint nyomozását végzi. Megítélésem szerint ezek a rendelkezések - a 11/1999. (II. 1.) Kormány és a 3/1999. (I. 29.) PM rendeletekkel együtt -  alkalmasak arra, hogy a Hivatal a jogállamiság és az abból eredő jogbiztonság követelményeinek eleget téve végezze adóztatási, bűnüldözési, valamint a hatáskörébe utalt egyéb feladatait.

	2./ A beadvány előterjesztőinek álláspontja szerint a Hivatal nyomozó hatósága hatáskörébe tartozó bűncselekményi körrel nem áll összhangban a titkos információgyűjtés indokolatlanul szélesre nyitott eszközrendszere, ami az állampolgárok számára alkotmányos joggal összefüggő sérelmet okozhat.
A beadványozók által kifogásolt törvény 5. § (2) bekezdése így szól: „A Hivatal nyomozó hatósága a hatáskörébe tartozó bűncselekmény elkövetésének megelőzése, felderítése, megszakítása, az elkövető kilétének megállapítása, az elkövető elfogása, a körözött személy felkutatása, tartózkodási helyének megállapítása, továbbá bizonyítékok megszerzése céljából titkos információgyűjtést végezhet a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény VII. fejezetében meghatározott szabályok szerint.” 
	Megállapítottam, hogy önmagában nem kifogásolható, hogy a törvényalkotó az adónyomozónak biztosítja a titkos információgyűjtés eszközrendszerét a bűncselekmény elkövetésére, illetve az elkövető személyére vonatkozó bizonyítékok beszerzéséhez. A titkos információgyűjtés eszközét jogrendünk ismeri, hiszen már 1990-ben törvény jelent meg a különleges titkosszolgálati eszközök és módszerek engedélyezésének átmeneti szabályozásáról (ez volt az 1990. évi X. törvény), továbbá az Rtv. VII. fejezete feljogosítja a  a rendőrség bűnügyi szerveit, hogy feladataik teljesítése során titkos eszközöket és módszereket alkalmazzon. A rendőrségen tehát kialakult gyakorlata van a szóban forgó tevékenységnek. Ilyen gyakorlatról nem beszélhetünk az adónyomozók vonatkozásában. Ezért az állampolgárok jogbiztonsága - különösen az emberi méltósághoz, személyi biztonsághoz, jóhírnévhez, magántitok védelméhez való jog - szempontjából garanciális jelentőségű lenne, ha a rendőrségnek biztosított bírói engedélyhez nem kötött információgyűjtést az adónyomozók számára kivétel nélkül valamilyen engedélyezéshez kötné a jogalkotó. Megoldás lehetne például, ha az adónyomozó valamennyi bírói engedélyhez nem kötött információgyűjtési módszert az illetékes megyei főügyész, esetleg a Hivatal elnöke vagy a bűnügyi igazgató hozzájárulásával alkalmazhatná, aki egyúttal jogosult is lenne ellenőrizni a végrehajtás módját, illetve felelősséggel tartozna a módszer célszerűségéért. Ennek a szabálynak a bevezetése nem lenne új, mivel a Rendőrségről szóló törvény (továbbiakban: Rtv.) vonatkozó rendelkezése szerint (67. § /1/ bek.) a nyomozás megtagadásának vagy megszüntetésének kilátásba helyezése, mint bírói engedélyhez nem kötött információgyűjtési módszer, jelenleg is ügyészi hozzájárulással történhet. Az ügyész előzetes jóváhagyása szükséges az Rtv. 68. §-ában szabályozott adatkéréshez is. Ez utóbbi szintén a bírói engedélyhez nem kötött titkos információgyűjtés egyik formája.  
	A beadvány határozott kérelmet tartalmaz arra, hogy a törvény 5. § (2) bekezdésével összefüggésben - az Obtv. 22. § e./ pontja alapján - az Alkotmány 40/A. § (2) bekezdésére vonatkozóan jogértelmezést kérjek az Alkotmánybíróságtól. A titkos információgyűjtéssel kapcsolatban előzőekben általam kifejtettekre tekintettel azonban ettől eltekintek. Elegendőnek tartom a pénzügyminiszter figyelmét felhívni a problémára és indítványozni a korrekció végrehajtását. Egyben megállapítom, hogy a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról szóló 1992. évi LXIII. törvény (továbbiakban: adatvédelmi törvény) 23. § (1) bekezdése alapján a személyes adatok védelméhez és a közérdekű adatok nyilvánosságához való alkotmányos jog védelmében az adatvédelmi biztos jogosult eljárni, akinek hatásköre az adatvédelmi törvény 24. §-a szerint a törvény és az adatkezelésre vonatkozó más jogszabály megtartásának ellenőrzése, a hozzá érkezett bejelentések kivizsgálása és az adatvédelmi nyilvántartás vezetéséről való gondoskodás. Ennek  rögzítését azért tartottam szükségesnek, mert vizsgálatom során az adónyomozó által végzett titkos információgyűjtéssel nem adatvédelmi szempontból, hanem mint a bizonyítékok beszerzésének egyik eszközével foglalkoztam. 

	3./ A beadvány szerint a jogszabály sem negatív, sem pozitív hatásköri összeütközés esetére nem ad jogi eligazítást és ezzel sérti a jogállamiságot. Vizsgálatom során megállapítottam, hogy a törvény 2. §-a tartalmaz előírásokat a Hivatal nyomozó hatóságának hatásköréről és illetékességéről. 
Ezek nem részletes szabályok, de nem okoznak a jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot, mivel a törvényalkotó - a "Záró rendelkezések" között (20. § /4/ bekezdés b./ pontja) található - felhatalmazása alapján a pénzügyminiszter a már említett 3/1999. (I. 29.) PM rendeletben meghatározza a Hivatal nyomozó hatósága hatáskörének, illetékességének és nyomozásának részletes szabályait. A magyar jogrendszertől nem idegen az a megoldás, hogy törvény csak keretszabályozást ad egy-egy élethelyzetre és alacsonyabb színtű jogszabály tartalmazza a részletes szabályokat. A korábban hivatkozott jogalkotásról szóló törvény 5. §-a taxatíve felsorolja, hogy az állampolgárok alapvető jogai és kötelességei körében mit kell törvényben szabályozni. A szóban forgó pénzügyminiszteri rendelet - figyelemmel arra, hogy nem tartoznak a törvényi szintű szabályozás kizárólagos körébe a nyomozó hatóság hatáskörére, illetékességére, illetve a nyomozás részletes szabályaira vonatkozó előírások - a vele szemben támasztott garanciális követelményeknek megfelel.

	4./ A beadvány előterjesztői hiányolnak a törvényből olyan rendelkezéseket, amelyek az adónyomozói intézkedések foganatosításának módjával függenének össze (pl. a Rendőrség Szolgálati Szabályzatához hasonló módon) és biztosítanák a nyomozó hatóság eljárásának törvényességét. Megítélésem szerint ez sem törvényi szabályozást igénylő jogalkotási feladat, ezért önmagában nem alapoz meg alkotmányos emberi joggal kapcsolatos visszásságot. 
	A jogállamiság, illetve a jogbiztonság követelményének, továbbá az emberi méltósághoz, személyi biztonsághoz, jóhírnévhez való jog sérelmének közvetlen veszélyét hordozza magában azonban az, hogy a törvény nem adott felhatalmazást a pénzügyminiszternek arra, hogy rendeletben állapítsa meg az adónyomozói intézkedések, a kényszerítő eszközök részletes eljárási, esetleg az adónyomozó magatartásának szabályait. Ilyen jogszabályt viszont törvényi felhatalmazás nélkül, saját hatáskörben is kiadhat a miniszter. Erre maga a beadvány is utal, hiszen példaként említette a Rendőrség Szolgálati Szabályzatát, amely - bár törvényi felhatalmazás alapján - belügyminiszteri rendeletként jelent meg. 

	5./ A beadvány nem sérelmezte az új jogszabály 6. § (1) bekezdés d./ pontjában az adónyomozói intézkedések között nevesített feltartóztatás lehetőségét, de vizsgálatom erre is kiterjesztettem, mert az a személyi szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való alkotmányos emberi joggal összefüggésben visszásságot  okoz. 
	A feltartóztatás intézményét jogrendszerünk ismeri, hiszen az Rtv., továbbá A vámjogról, a vámeljárásról, valamint a vámigazgatásról szóló 1995. évi C. törvény (továbbáiakban: vámtv.) bevezette. Azonban mindkét jogszabály rögzíti, hogy az milyen céllal alkalmazható. Az Rtv. 29. § (2) bekezdése alapján igazoltatás alkalmával, ha az igazoltatott személy az igazoltatásnak nem tesz eleget, e célból feltartóztatható, az igazoltatás sikertelensége esetén előállítható. Ezt a rendelkezést kiegészítik a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995. (III. 1.) BM rendelet 35. § (1) - (2) bekezdései, melyek szerint a feltartóztatás során a rendőr azt a személyt, aki a személyazonosságának igazolását megtagadja, vagy az igazolásra történő felszólításnak nem engedelmeskedik, továbbá, akitől felvilágosítást kér, annak idejére az intézkedés helyszínének elhagyásában korlátozza, vagy a további intézkedés megtételéig a helyszín elhagyásában megakadályozza. A feltartóztatást meg kell szüntetni, ha az intézkedés célját elérte, és további intézkedésre nincs szükség.
	A vámtv. 175. § (1) bekezdés d./ pontja szerint a vámszervezet hatáskörébe tartozó bűncselekmény vagy szabálysértés elkövetésén tetten ért, illetőleg annak elkövetésével vagy abban való részességgel alaposan gyanúsítható személy kilétét köteles megállapítani. 

Evégből - tehát konkrét személy kilétének, személyazonossága megállapítása céljából - jogosult az ilyen személyeket feltartóztatni, a vámszervezet szerveihez vagy a rendőrséghez előállítani. Minkét esetben meghatározott cél érdekében, hivatásos állományú személy - rendőr, illetve pénzügyőr - élhet a feltartóztatás lehetőségével.
	Az új jogszabály 6. § /1/ bekezdés d) pontja így szól: "A Hivatal Bűnügyi Igazgatóságának, illetőleg területi nyomozó hivatalainak hatáskörébe tartozó bűncselekmény elkövetésén tetten ért, illetőleg annak elkövetésével alaposan gyanúsítható személyt feltartóztathatja, és előállíthatja. A feltartóztatás és az előállítás időtartama a hat órát nem haladhatja meg..." Tehát az adónyomozó ezt a jogintézményt bűnüldözési feladatai ellátása során veheti igénybe akkor, ha a Hivatal Bűnügyi Igazgatóságának, illetve területi nyomozó hivatalának hatáskörébe tartozó bűncselekmény elkövetésén valakit tetten ért, illetőleg, ha bűncselekmény elkövetésével valakit alaposan gyanúsít. Az Alkotmány 55. § (1) bekezdése szerint senkit nem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani. Kétségtelen, hogy törvényi szabályozás ad lehetőséget a feltartóztatásra. Az is kétségtelen, hogy a büntetőeljárási törvény több személyes szabadságot korlátozó kényszerintézkedést ismer - így például elfogás, őrizetbevétel, előzetes letartóztatás, elővezetés, előállítás, stb. -, de nem ismeri a feltartóztatás intézményét. Az új törvény azt rögzíti, hogy az adónyomozó a büntetőeljárási törvény alapján jár el. A büntetőeljárási törvény pedig lehetőséget ad arra, hogy ha valakit tettenértek vagy alaposan gyanúsítható bűncselekmény elkövetésével akkor azt őrizetbe, illetve - egyéb feltételek fennállása esetén - előzetes letartóztatásba vegyék. Ezenkívül a bűncselekmény elkövetésén tettenért személyt bárki elfoghatja (de nem feltartóztathatja!), köteles azonban őt haladéktalanul a rendőrségnek vagy az ügyésznek átadni, ha pedig erre nincs módja, ezek valamelyikét értesíteni. 
	Az új jogszabályban megfogalmazott feltartóztatás álláspontom szerint tartalmilag az elfogáshoz és az előállításhoz hasonló kényszerítő intézkedés. Ez utóbbiaknak azonban kialakult rendőri gyakorlata van. Aggodalomra ad viszont okot, hogy a büntetőeljárási törvényben szabályozott ezen magatartásokat - melyeket az adónyomozó egyébként alkalmazhat - a jogalkotó egy új fogalommal helyettesíti. A feltartóztatást aggályosnak tartom azért is, mert a feltartóztatás helye határozatlan, illetve meghatározhatatlan, továbbá a törvény nem írja elő annak végrehajtási módját sem. 
Előzőeken kívül a feltartóztatással az új törvény olyan kényszerítő intézkedést vezet be, melynek alkalmazásához hiányoznak a fentebb hivatkozott Rtv-ből, vámtv-ből és a Rendőrség Szolgálati Szabályzatából már ismert és azok szerint biztosított garanciák. Ezekre figyelemmel a feltartóztatás jogintézménye a személyi szabadsághoz és a személyi biztonsághoz való alkotmányos emberi joggal összefüggésben visszásságot  okoz. 

	6./ Nem kifogásolták a beadvány előterjesztői a törvény 7-8. §-ait abból a szempontból, hogy miként alakul az állampolgár jogorvoslati joga, ha az adónyomozó által alkalmazható kényszerítő eszköz használatát sérelmesnek tartja. Vizsgálatom erre is kiterjedt. Ennek az az oka, hogy az új jogszabály nem ad egyértelmű választ arra, hogy ilyenkor a Be. szerinti jogorvoslati jog (ügyészhez való panaszjog) szabályai érvényesülnek-e, vagy ez azon kívül esik. Ez a jogorvoslathoz és a panaszhoz fűződő alkotmányos emberi jogokkal kapcsolatos visszásság közvetlen veszélyét rejti magában.
	A fentebb már hivatkozott Rtv-nek külön fejezete szól a rendőri intézkedések, illetve kényszerítő eszközök alkalmazása miatti jogorvoslat szabályairól. Ez tartalmazza azt, hogy ha a rendőri intézkedést követően nem indul büntető-, államigazgatási vagy szabálysértési eljárás, az állampolgár hová terjesztheti elő panaszát, illetve a döntés ellen hová fordulhat jogorvoslatért.
	
	A nyomozás során igénybevehető jogorvoslati lehetőséget, valamint a panasz elbírálásával kapcsolatos szabályokat a Be. 148. §-a tartalmazza. Az egyértelmű, hogy az adónyomozó által folytatott nyomozás során foganatosított eljárási cselekményekkel szemben a Be. szerinti panaszjog érvényesülésének nincs akadálya. 
	Az adónyomozókra vonatkozó törvény 7. § (1) bekezdése szerint viszont az adónyomozó törvényben meghatározott jogszerű intézkedése elleni tettleges ellenszegülés megtörésére, valamint a saját testi épségét veszélyeztető támadás elhárítására a 8. §-ban meghatározott kényszerítő eszközöket - testi kényszert, továbbá kényszerítő eszközként rendszeresített vegyi vagy elektromos sokkoló eszközt, bilincset, ezek hiányában más, e célra alkalmas eszközt -  alkalmazhat. Az állampolgárnak azonban nincs lehetősége arra, hogy mérlegelje az adónyomozó intézkedésének jogszerűségét és a nyomozó utasítása szerinti magatartást mérlegelése eredményétől tegye függővé. Az adónyomozó intézkedése alá vont személy számára tehát különösen fontos, hogy a jogszabályban rögzítettek alapján ismerhesse az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében mindenki számára biztosított jogorvoslathoz vagy panaszhoz való joga érvényesítésének módját. Különösen fontos ez olyan esetekben, amikor végül nem indul büntetőeljárás azon személy ellen, akivel szemben az adónyomozó intézkedett.
	Hangsúlyozom, hogy az alkotmányos emberi joggal kapcsolatos visszásság akkor áll fenn, ha az adónyomozói intézkedések elleni jogorvoslat nem esik a Be. hatálya alá. Az adónyomozó ugyanis egyebek mellett igazoltathat, bilincset, testi kényszert használhat és ezeket vagy azok foganatosításának módját az állampolgár kifogásolhatja. Számára tehát a panaszhoz való jogot és annak fórumát biztosítani kell. Ha tehát az adónyomozó intézkedése ellen nem a Be. szerint lehet élni panasszal, akkor az új jogszabály - mivel erről nem rendelkezik - emberi joggal összefüggő visszásságot okoz. 

	7./ A kérelem előterjesztői szerint a Hivatal nyomozó hatósága által folytatott nyomozás részletes szabályainak 3/1999. (I. 29.) PM rendeletben való megállapítása alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásságot keletkeztet azzal, tekintettel arra, hogy az érdemi szabályok jelentős részét törvényekből veszi át. Ezért kérték, hogy az Obtv. 22. § e./ pontjában biztosított jogkörömben eljárva, a bűncselekményeknek az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal által történő nyomozásának részletes szabályairól szóló 3/1999. (I. 29.), valamint a bűncselekmények vám- és pénzügyőrségi nyomozásának részletes szabályairól szóló 37/1991. (XII. 24.) PM rendeletekkel összefüggésben, kezdeményezzem az Alkotmánybíróságnál az Alkotmány 8. § (2) bekezdésének értelmezését. A beadvány e részében foglaltakkal kapcsolatban megállapítottam, hogy nem okoz alkotmányos emberi jogokkal kapcsolatos visszásságot a magasabb vagy azonos szintű jogszabályok rendelkezéseinek másik jogszabályba történő átvétele, mert az nem sérti a jogszabályi hierarchia alkotmányosan meghatározott rendjét. Az Alkotmány 37. § (3) bekezdése szerint a Kormány tagjának - esetünkben a pénzügyminiszternek - rendelete törvénnyel vagy a Kormány rendeletével és határozatával nem lehet ellentétes. A pénzügyminiszter 3/1999. (I. 29.) számú rendelete, mint végrehajtási jogszabály - az 1998. évi XCIII. törvény keretei között - olyan szabályokat állapít meg, melyek elősegítik a törvény rendelkezéseinek gyakorlati megvalósulását. Erre felhatalmazást kapott a miniszter, aki a felhatalmazás kereteit a szabályozás során nem lépte túl. Ezekre tekintettel nem kezdeményezem az Alkotmánybíróságnál az Alkotmánynak a kérelemben megfogalmazott okokból történő értelmezését.

	8./ A beadvány szerint az 1998. évi XCIII. törvény 9. § (2),  13. § (1) és 15. § (2) bekezdései is sértik a jogállamiság elvét. Ezek a jogszabályhelyek a Hivatal adatkezelésével összefüggő rendelkezéseket tartalmaznak, melyeknek vizsgálatára az adatvédelmi biztosnak van hatásköre. Így ezek vizsgálatától eltekintettem. A beadványt azonban az ezekre a kérdéskörökre vonatkozó intézkedések megtétele céljából - valamint jelen vizsgálati jelentésem egy példányát tájékoztatásul - megküldöm az adatvédelmi biztosnak.

	Vizsgálatom során feltárt alkotmányos emberi joggal összefüggésben fennálló visszásság orvoslása érdekében, az Obtv. 25. §-ában foglalt jogkörömmel élve 
	- indítványozom a pénzügyminiszternek, hogy az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal egyes feladatairól szóló 1998. évi XCIII. törvény 6. § (1) bekezdés d./ pontjában rögzített "feltartóztatás-t" mint személyes szabadságot korlátozó kényszerintézkedést vizsgálja felül, mert az a törvényben meghatározott jelen formájában sérti az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében kinyilvánított személyi szabadsághoz és személyi biztonsághoz fűződő jogot, illetve ilyen formában alkalmas a jogszabály alkotmányellenessége utólagos vizsgálatának Alkotmánybíróságon történő kezdeményezésére.  
	Ugyancsak az 	Obtv. 25. §-ában biztosított hatáskörömben, vizsgálati jelentésem II. 2./ és 4./ pontjaiban megállapított alkotmányos emberi jogokkal kapcsolatos visszásság közvetlen veszélye miatt 
	- indítványozom a pénzügyminiszternek, hogy fontolja meg az 1998. évi XCIII. törvénynek a titkos információgyűjtés jogintézményével kapcsolatos 5. § (2) bekezdésének olyan jellegű kiegészítését, melynek alapján a rendőrségnek biztosított bírói engedélyhez nem kötött információgyűjtést az adónyomozók kivétel nélkül engedélyhez kötötten és ellenőrzés alatt végezzék. Ennek hiánya ugyanis az emberi méltósághoz, személyi biztonsághoz, jóhírnévhez, magántitok védelméhez való jogot közvetlenül  veszélyezteti. 
	- indítványozom továbbá a pénzügyminiszternek, hogy rendeletben állapítsa meg az adónyomozói intézkedések, a kényszerítő eszközök alkalmazásának részletes eljárási, valamint az adónyomozó magatartásának szabályait, mert e jogszabály hiánya - figyelemmel az állampolgárok jogos érdekeire - az emberi méltósághoz, személyi biztonsághoz, jóhírnévhez való jog sérelmének közvetlen veszélyét hordozza magában.
	Jelentésem II. 6./ pontjában foglaltakra hivatkozva kérem továbbá a pénzügyminisztert, hogy szíveskedjék - esetleg a legfőbb ügyésszel történt egyeztetést követően - tájékoztatni arról, hogy ha az adónyomozó az 1998. évi XCIII. törvény 7-8. §-aiban  foglalt kényszerítő eszközöket alkalmaz és azt az állampolgár jogszerűtlennek ítéli meg, vagy az számára más okból sérelmes, különösen ha nem indul büntetőeljárás azon személy ellen, akivel szemben az adónyomozó a kényszerítő intézkedéseket alkalmazta, az adónyomozó eljárását milyen jogorvoslati fórumon vizsgáltathatja felül, illetve sérelmére milyen törvényes úton kaphat orvoslást.

Budapest, 1999. február  22.

Gönzöl Katalin