OBH 10870/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: Dr. Csóré Erika

Az eljárás megindulása
	A panaszos beadványában sérelmezte, hogy a tőle eltulajdonított, majd bizományi értékesítés útján több személy birtokában volt gépjárművet a rendőrség lefoglalta, de a lefoglalás megszüntetésekor nem neki adta ki. Véleménye szerint ez azért történhetett meg, mert a Budapesti II. kerületi Rendőrkapitányság által folytatott nyomozás nem volt körültekintő, nem terjedt ki mindenre. Különösen sérelmesnek tartotta, hogy nem vizsgáltatták meg a gépjármű adásvételi szerződés valódiságát, a tőle eltulajdonított gépkocsi körözését nem a feljelentés megtételekor rendelték el, továbbá, hogy az ellopott autót egy napra visszakapta, majd újra lefoglalták és nem neki rendelték el kiadni.
	A panaszos ezekkel összefüggésben sérelmezte a panaszait elutasító Budapesti II. és III. kerületi Ügyészség határozatait.
	Az ügyben elrendelt vizsgálatom során megkerestem a fővárosi főügyészt, és kértem a sérelmezett lefoglalással kapcsolatos eljárás törvényességének felülvizsgálatát. Megkeresésemre a legfőbb ügyész helyettese válaszolt.

Érintett alkotmányos jogok
A tulajdonhoz való jog (Alk. 13. § /1/ bek.)
Az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogainak tiszteletben tartása és vétele az állam elsőrendű kötelessége (Alk. 8. § /1/ bek.) 
A jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye (Alk. 2. § /1/ bek.)

Alkalmazott jogszabályok
A büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (továbbiakban: Be.)
5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették.
(2) Az eljárásban részt vevő személyek az e törvényben meghatározott esetekben és módon kötelesek és jogosultak a bizonyításban közreműködni.
(3) A büntetőeljárásban szabadon felhasználható minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el.

60. § (1) A bizonyítékok felderítése, összegyűjtése és biztosítása során e törvény rendelkezései szerint kell eljárni. Jogszabály előírhatja a bizonyítási cselekmények elvégzésének, így különösen a bizonyítási eszközök rögzítésének és megvizsgálásának meghatározott módját.
(2) Erőszakkal, fenyegetéssel vagy más hasonló módon senkit sem szabad vallomásra kényszeríteni.
(3) Az e törvény rendelkezéseivel ellentétesen lefolytatott bizonyítás eredménye bizonyítékként nem vehető figyelembe.

101. § (1) A hatóság lefoglalja azt a dolgot, amely 
a) tárgyi bizonyítási eszköz, 
b) a törvény értelmében elkobozható, vagy 
c) amelynek a birtoklása jogszabályba ütközik. (...) 

102. § (1) A lefoglalást meg kell szüntetni, mihelyt arra az eljárás érdekében nincs szükség. A lefoglalás megszüntetése helyett a más jogszabályban meghatározott módon kell eljárni, ha a lefoglalt dolog birtoklása jogszabályba ütközik. 
(2) A lefoglalás megszüntetése esetén a lefoglalt dolgot annak kell visszaadni, akitől lefoglalták; a terheltnek, illetőleg annak, aki azt tőle átvette, azonban csak akkor lehet kiadni, ha kiadása iránt más nem jelentett be alaposnak látszó igényt, vagy ilyen igény az eljárás adataiból nem tűnik ki. Az utóbbi esetben a dolgot annak kell kiadni, aki a tulajdonjogát kétséget kizáró módon igazolta. 

A Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (továbbiakban: Rtv.)
36. § (1) A Rendőrség a bűncselekmény elkövetésével alaposan gyanúsítható vagy az eltűnt személy, tárgy felkutatására, továbbá ismeretlen holttest azonosítására körözést rendelhet el.

A vizsgálat megállapításai
	A panasszal kapcsolatos megkeresésem alapján a Budapesti II. kerületi Rendőrkapitányságon 142-2781/1997. bü. szám alatt folyamatban volt nyomozás iratait, valamint a Budapesti II. és III. kerületi Ügyészség B. II. 1322/1997. számú határozatát a legfőbb ügyész helyettese felülvizsgálta és a következőkről tájékoztatott:
	A Budapest II. kerületi Rendőrkapitányságon sikkasztás bűntette miatt büntetőeljárás indult ismert személy ellen, mert alapos gyanú merült fel arra, hogy az eljárás alá vont személy 1997. június 9-én úgy vásárolta meg a hivatalunkhoz fordult panaszos CKF 992 frsz-ú, Chrysler típusú gépkocsiját, hogy a panaszosnak zálogként átadta a Haemobil Egészségügyi Szolgáltató Kft-től bérelt és a Kft. tulajdonát képező CEB 757 frsz-ú, Fiat Regatta típusú személyautót.
	A legfőbb ügyész helyettese megállapította, hogy a panaszos a Chrysler típusú gépkocsi átadásakor - a gépkocsit átvevő (későbbi gyanúsított) személy kérésének megfelelően - olyan adásvételi szerződést készített, melyen csak az eladó adatait tüntették fel, a vevőét nem. 
	A nyomozás irataiból a legfőbb ügyész helyettese megállapította azt is, hogy a Chrysler típusú gépkocsit panaszostól átvevő személy a gépkocsit nem íratta a nevére, hanem a panaszostól kapott - előzőekben már hivatkozott, hiányos tartalmú - szerződéssel értékesítette azt harmadik személynek. A gépkocsi ezt követően, rövid időn belül többször is gazdát cserélt. Végül az a személy, aki legkésőbb került a gépkocsi birtokába, saját nevére íratta a gépkocsi tulajdonjogát. A Budapesti II. kerületi Rendőrkapitányság ettől a személytől - mint tulajdonostól - foglalta le az autót, majd a szükséges nyomozati cselekmények elvégzése után ugyanennek a személynek - mint lefoglalást szenvedőnek - rendelte kiadni a 142-2781/1997. bü. számú határozatában. Ezen határozat ellen benyújtott panaszt, mint alaptalant a Budapesti II. és III. kerületi Ügyészség elutasította. A panaszt elbíráló ügyészség B. II. 1322/1997. számú határozatában rámutatott, hogy a Be. 102. § (2) bek. szerint a lefoglalás megszüntetése esetén a lefoglalt dolgot annak kell kiadni, akitől azt lefoglalták. A terheltnek, illetve annak aki azt tőle átvette csak akkor lehet kiadni, ha kiadása iránt más nem jelentett be alaposnak látszó igényt, vagy ilyen igény az eljárás adataiból nem tűnik ki. A panaszt elutasító határozat indokolása tartalmazta azt is, hogy jelen esetben a gépjármű lefoglalására büntetőeljárás keretében került sor, így annak megszüntetése során is a Be. rendelkezései voltak az irányadók. Ebből következik, hogy a gépkocsi azon személy részére történt kiadása, akitől lefoglalták - tekintettel arra is, hogy ez a személy a gépkocsit nem közvetlenül a bűncselekmény elkövetésével alaposan gyanúsítható, illetve nem a gyanúsítottal közvetlen kapcsolatban álló személytől vásárolta   - törvényes és megalapozott volt. 

	A legfőbb ügyész helyettese - a megkeresésemre adott válaszában - úgy foglalt állást, hogy a Budapesti II. és III. kerületi Ügyészség B. 1322/1997. számú panaszt elutasító határozata megfelelt a törvény (Be.) előírásainak és a Legfőbb Ügyészség erre vonatkozó iránymutatásának is. Kiemelte, hogy a lefoglalást szenvedő nem volt az ügynek terheltje, s a gépkocsit nem a büntetőeljárás gyanúsítottjától, illetve nem a gyanúsítottal kapcsolatban álló személytől, hanem mástól vásárolta meg. Ezutóbbi személyt sem terhelte azonban a gépkocsival összefüggő valamely bűncselekmény alapos gyanúja. Ezért a Be. 102. § (2) bekezdésében foglalt fő szabálynak kellett érvényesülnie, vagyis a gépkocsit nem a panaszosnak, hanem annak kellett kiadni, aki azt végül is megkapta. 
  A legfőbb ügyész helyettesének tájékoztatását és állásfoglalását elfogadtam. Megállapítottam, hogy a szóban forgó személygépkocsi lefoglalásakor és a lefoglalás megszüntetésekor, illetve a gépkocsinak a lefoglalást szenvedő részére való kiadásakor az eljáró hatóságok a Be. előírásainak megfelelően jártak el. Erre tekintettel alkotmányos emberi joggal kapcsolatos visszásságot nem állapítottam meg és ajánlást nem tettem.
	A panaszos tájékoztatása szempontjából szükségesnek tartom annak megvilágítását, hogy a nyomozó hatóságok (rendőrség, ügyészség) a bizonyítási eszközök és bizonyítékok felhasználásáról szabadon döntenek. Ebben őket csak az köti, hogy a bizonyításra váró tényállás szempontjából mi a jelentős adat, vagy tény. A bizonyítékok értékelésének szabadsága folytán a hatóságok a bizonyítási eszközöket és bizonyítékokat egyenként és összességükben szabadon értékelik és meggyőződésük szerint bírálják el. Tekintettel arra, hogy az országgyűlési biztos nem büntetőügyekben eljáró hatóság, nincs lehetősége az ilyen ügyekben hozott határozatok ténybeli alapjának vizsgálatára és a bizonyítékoknak a nyomozó hatóságok helyett történő további mérlegelésére. A mérlegelési jogkör természetesen nem korlátlan. Alkotmányossági probléma akkor merül fel a mérlegeléssel összefüggésben, ha az alkotmányos elveket vagy jogokat sért. A vizsgált ügyben ilyen jogsérelem nem merült fel. Ezekre figyelemmel elfogadtam a legfőbb ügyész helyettesének azon megállapítását is, mely szerint az ügyben eljárt hatóságok a szükséges nyomozati cselekményeket elvégezték. Ezen megállapítása magába foglalja azt is, hogy a nyomozást végző rendőri szerv - a panaszos által sérelmezettekkel szemben - a gépkocsi körözését megfelelő időpontban rendelte el, és a szükséges mértékig megvizsgálta a gépjármű adásvételi szerződés valódiságát is. Ugyancsak hatásköröm hiánya miatt nem vontam és nem vonhattam kétségbe sem a rendőri, sem az ügyészi döntések megalapozottságát. Természetesen az általam megállapítottak nem érintik a panaszos azon lehetőségét, hogy jogosnak vélt kárigényét bíróság előtt érvényesítse, amennyiben megítélése szerint az ügyben eljárt hatóságok mulasztásából eredően kárt szenvedett.
	Vizsgálatom során megállapítottam továbbá, hogy a rendőrség körözési tevékenységét - közte a tárgykörözést - azon kívül, hogy az Rtv. 36. § (1) bekezdése felhatalmazza a rendőri szerveket arra, hogy a bűncselekmény elkövetésével alaposan gyanúsítható vagy az eltűnt személy, tárgy felkutatására, továbbá ismeretlen holttest azonosítására körözést rendeljenek el, jogszabály nem rendezi. Ezért ez - figyelemmel a vagyon elleni bűncselekmények sértettjeinek, konkrét esetben a panaszos jogos érdekeire -  a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményével, valamint az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogainak tiszteletben tartásával és vételével összefüggő állami kötelességgel kapcsolatban alkotmányos visszásságot okoz. Az OBH 4106/1998. számú jelentésben azonban az országgyűlési biztos - bár nem a tárgykörözéssel összefüggésben - már tett ajánlást az országos rendőrfőkapitánynak arra, hogy a rendőrség eltűnt személyek felkutatására irányuló munkájának hatékonyabbá tétele érdekében, minél előbb módosítsa a rendőrség körözésre vonatkozó belső szabályzatait, oly módon, hogy tegye egyértelműbbé azok eljárási normáit, határidőit. 

Az ajánlást a főkapitány elfogadta. Arról tájékoztatta az állampolgári jogok országgyűlési biztosát, hogy annak érdekében, hogy a körözési munka a rendőrség európai színtű, korszerű tevékenységévé váljon, szükséges a vonatkozó jogszabályok harmonizációja, az állampolgárok által hozzáférhető, témát érintő jogszabályok létrehozása. Ennek érdekében "körözési csomagot" készítenek elő, mely tartalmazza a körözés elrendeléséről szóló IM-BM-HM-PM együttes rendelet kiadására irányuló szándékukat is. A főkapitányi tájékoztató szerint a több jogszabályt magában foglaló "körözési csomag"-ot a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvénnyel egyidőben lenne a legcélszerűbb hatályba léptetni. Az országgyűlési biztos az országos rendőrfőkapitány válaszát elfogadta. 
Tudomásom szerint a körözés átfogó szabályozását a Kormány is napirenden tartja és figyelemmel kíséri az Országos Rendőr-főkapitányságon folyó előkészítő munkát. Ezekre tekintettel újabb ajánlást nem teszek a tárgykörözés mielőbbi szabályozására. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 17. § (1) bekezdésére hivatkozva azonban kérem az Országos Rendőr-főkapitányság vezetőjét, hogy a körözés átfogó szabályozásával összefüggő rendőrségi teendők - mint előkészítő munkák - végrehajtását tekintse soron kívüli feladatnak. 
	Megállapításaimról - a jelentés megküldésével - a panaszost értesítem. A jelentést - a körözéssel kapcsolatos jogszabályalkotás mielőbbi megvalósítása érdekében - tájékoztatásul megküldöm a Miniszterelnöki Hivatalt vezető miniszternek, a belügyminiszternek, az igazságügyi miniszternek, a legfőbb ügyésznek, valamint - az Obtv. 17. § (1) bekezdése alapján megfogalmazott kérésem teljesítése érdekében - az Országos Rendőr-főkapitányság vezetőjének.

Budapest, 1999. július 13.

Dr. Polt Péter