OBH 10326/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Varga Zs. András
A vizsgálat megindítása
	A beadványt tevő azt kifogásolta, hogy a közlekedési balesete miatt indult szabálysértési eljárásban a rendőrök szakszerűtlenül jártak el, nem biztosították számára az iratok megismerését, és ennek következtében megalapozatlanul állapították meg felelősségét a szabálysértés elkövetéséért. Mivel a beadványt tevő által leírt összefüggésben áll a Magyar Köztársaság Alkotmányának 57. § (1) bekezdésében biztosított tisztességes eljáráshoz való jogával, a vizsgálatot az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján megindítottam. Az ügyben a Hajdú-Bihar megyei rendőrfőkapitány tájékoztatását is kértem.

A megállapított tényállás
	A beadványt tevőt az ellene indult eljárásban a Hajdúböszörményi Rendőrkapitányság mint szabálysértési hatóság pénzbírsággal sújtotta és vezetői engedélyét visszavonta közúti közlekedés rendjének megzavarásának szabálysértése miatt, továbbá a felmerült szakértői költség megfizetésére kötelezte. A határozat indokolása szerint a beadványt tevő egyedül és kizárólagosan felelős a balesetért, melynek során gépkocsijával azért ütközött neki hátulról az eléje bekötőútról szabályosan kikanyarodó gépkocsinak, mert a közlekedési helyzetet helytelenül értékelte, a kikanyarodó autót először meg akarta előzni, és csak akkor fékezett (eredménytelenül), amikor felismerte, hogy egy harmadik gépkocsi már az ő előzésébe kezdett.
	Fellebbezésében a beadványt tevő fenntartotta korábbi álláspontját, mely szerint nem érzi felelősnek magát, ugyanis az eléje kanyarodó gépkocsi nem adta meg az elsőbbséget, az előző harmadik gépkocsi pedig nem tartotta be a sebességkorlátozást. Álláspontja szerint a kikanyarodó gépkocsi sebessége szükségképpen kevesebb volt, mint amit vezetője vallomásában állított, és amit a műszaki szakértő elfogadott, ezzel a sebességgel ugyanis csak akkor haladhatott, ha előzőleg nem állt meg az elsőbbség adására kötelező táblánál, ami szintén szabálytalan. Kifogásolta továbbá, hogy a kikanyarodó gépkocsi vezetőjének különböző nyilatkozataiban ellentmondó adatok szerepelnek a megtett úthossz tekintetében, illetve a debreceni szabálysértési hatóság nem hallgatta meg tanúként a beadványt tevő jelenlétében a harmadik gépkocsi általa felkutatott a tárgyaláson kérésére megjelent vezetőjét, hanem áttette az ügyet a beadványt tevő lakhelye szerint illetékes hajdúböszörményi szabálysértési hatósághoz. Sérelmezte azt is, hogy nem bocsátották rendelkezésére azokat a jegyzőkönyveket, melyre a fellebbezés előkészítése érdekében szüksége lett volna.
	A Hajdú-Bihar Megyei Rendőr-főkapitányság mint másodfokú szabálysértési hatóság az első fokú hatóság által megállapított tényállást elfogadva a szabálysértés megállapítása vonatkozásában elutasította a fellebbezést. A határozat indokolása szerint a beadványt tevőnek kellő idő és távolság állt rendelkezésére a fékezésre, azonban ezzel késlekedett, és csak a sikertelen előzési kísérletet követően fékezett, így neki tulajdonítható a baleset okozása. A kiszabott pénzbírságot ugyanakkor az elkövető személyi körülményeire tekintettel egy-hatodára enyhítette és törölte a vezetői engedély visszavonásáról szóló rendelkezést is.
	A beadványt tevő a másodfokú határozat ellen méltányossági kérelmet jelentett be, melyben a pénzbírság és a szakértői költség elengedését vagy részletfizetési kedvezmény megadását kérte. Mivel a kérelemre nem kapott időben választ, hivatalomhoz is fordult, és beadványában a nyomok rögzítésének módját, a kikanyarodó gépkocsi vezetője házastársa és a helyszínen eljárt rendőrök közti baráti viszonyt, az általa előállított tanú meghallgatásának elmulasztását kifogásolta, illetve azt, hogy a keletkezett iratokba nem tekinthetett be.
	Megkeresésemre a Hajdú-Bihar megyei rendőrfőkapitány arról tájékoztatott, hogy megvizsgálta az eljárás iratait, de olyan szabálytalanságot, amely a baleset miatti felelősség megállapítását befolyásolta volna, nem tapasztalt. Az eljárás során az igazságügyi gépjárműszakértő a baleset részeseinek részvételével helyszíni bizonyítási kísérletet tartott, majd ennek eredményeként készítette el a szakvéleményt és a panaszos tanúit is meghallgatták. A rendelkezésére álló iratokból nem volt megállapítható, hogy a beadványt tevő az iratokba való betekintést kérte volna. Jogi képviselője akkor kért jegyzőkönyv-másolatot, amikor az iratokat a méltányossági kérelem elbírálására már felterjesztették az Országos Rendőr-főkapitánysághoz, ezért csak a kiadás akadályairól tájékoztathatták. A válaszhoz mellékelt határozat szerint az Országos Rendőr-főkapitányság a határozatokat megalapozottnak találta, méltányosságból törölte a pénzbírságot, a beadványt pedig megküldték az első fokú hatósághoz a szakértői díjra vonatkozó részletfizetési kérelem elbírálására.

A vizsgálat megállapításai
1.	Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz akkor lehet fordulni, ha a beadványt tevőt - megítélése szerint - valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata, illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
	Amint azt az országgyűlési biztosok a büntetőeljárások vonatkozásában többször megállapították, nem mérlegelhetik az eljárás során felmerült bizonyítékokat, csak azt állapíthatják meg, hogy a hatóság a jogszabályoknak, végső soron az Alkotmánynak megfelelően járt-e el; intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása okozott-e alkotmányos visszásságot - így a bizonyítékok feltűnően egyoldalú értékelése, bizonyítási indítványok figyelmen kívül hagyása, vagy más eljárási jogosultság megsértése következtében a beadványt tevő alkotmányos jogát érte-e sérelem, vagy megállapítható-e ennek közvetlen veszélye (OBH 71/1995., OBH 2575/1995., OBH 5063/1996., OBH 4574/1997.). A megállapítás irányadó a szabálysértési eljárásra is.
	A szóban forgó esetben a tényállás bizonyítási kísérlet után készült gépjárműszakértői véleményen alapszik. A hatósági eljárásokban szakértő igénybevételének akkor van helye, ha a bizonyítandó tény megállapításához vagy megítéléséhez különleges szakértelem szükséges. A szakértő megállapításait tehát az országgyűlési biztos már csak azért sem bírálhatja felül, mert nincs birtokában annak a különleges szakértelemnek, amely miatt a szakértő igénybevétele szükségesnek bizonyult. Az eljárt hatóságok által megállapított tényállást - az előzési kísérletet és ennek következtében a késedelmes fékezés tényét - a beadványt tevő sem vitatta, felelősségének megállapítása pedig ezen alapszik. A kikanyarodó gépjármű sebességével kapcsolatos észrevétele az ügyben azért nem releváns, mert az elsőbbségadás kötelező tábla esetén a kanyarodás előtt nem kötelező megállni, vagyis a kikanyarodó jármű sebessége anélkül lehetett az eljárás során megállapított mértékű, hogy ez szabálysértést valósítana meg. Az előző harmadik gépjármű sebessége hasonlóképpen nincs összefüggésben a beadványt tevőt terhelő, és az adott helyzetben azonnali fékezést szükségessé tevő kötelezettséggel. Megállapítottam ezért, hogy az eljárt hatóságok mérlegelésével kapcsolatban nem állapítható meg olyan egyoldalúság vagy részrehajlás, amely a tisztességes eljáráshoz való alkotmányos joggal összefüggésben visszásságként lenne értékelhető.

2.	A kanyarodó gépjármű vezetőjének házastársa és a rendőrök közti baráti viszonnyal kapcsolatban az elfogultság lehetőségét kellett értékelnem. A szabálysértésekről szóló 1968. évi I. törvény (a továbbiakban: Sztv.) 38. § (1) bekezdése értelmében:
A szabálysértés elbírálásában nem vehet részt az elkövető hozzátartozója (...), továbbá az, akitől az ügy tárgyilagos, részrehajlás nélküli elbírálása nem várható. A fellebbezési eljárásban, illetőleg a felügyeleti jog gyakorlásában nem vehet részt az sem, aki az ügy első fokú elintézésében részt vett.

Az eljárásban részt vevőkkel összeférhetetlen személy részvételének kizárása a döntéshozatalból a tisztességes eljárást alapjaiban érintő követelmény. Vonatkozik ez annak kizárására is, akitől "egyéb okból" nem várható el az ügy tárgyilagos elbírálása (relatív kizárási ok). Az OBH 944/1995. és OBH 10374/1997 számú ügyekben már megállapítottam, hogy mind az eljárástól várt igazság (valós tényállás) kiderítése, mind az eljárást folytató szerv tekintélyének megóvása szükségessé teszi annak biztosítását, hogy az adott ügyben eljáró személy elfogulatlan legyen. A relatív kizárási okra alapozott indítvány azonban csak akkor eredményezheti az érintett személy kizárását, ha olyan konkrét körülmények állapíthatóak meg, amelyek a bejelentés állításait legalább valószínűvé teszik. A kizárási indítvány állításai – és ebből adódóan a tárgyilagos megítélés hiánya – valószínűségének az összes felmerült körülményt figyelembe vevő mérlegelése széles döntési szabadságot biztosít, de nem ment fel sem a törvényi alapelvek, sem pedig az Alkotmány követelmények figyelembevétele alól.
	Bár a baleset helyszínére érkezők által rögzített adatok nyilvánvalóan nem jelentőség nélküliek, a szóban forgó esetben a tényállás nem közvetlenül ezeken az észleléseken, hanem a szakértő által végzett bizonyítási kísérlet eredményén alapult. A szabálysértési eljárást egyébként sem a helyszínre érkező rendőrök folytatták, a szabálysértési eljárásban részt vevőkkel kapcsolatban pedig az elfogultságra utaló adat nem merült fel. Megállapítottam ezért, hogy a tisztességes eljáráshoz való alkotmányos joggal összefüggő visszásság ebben a vonatkozásban sem állapítható meg.

3.	A beadványt tevő azt is kifogásolta, hogy az általa előállított tanút a debreceni szabálysértési hatóság nem volt hajlandó kihallgatni, hanem az ügyet áttette a lakóhelye szerint illetékes hajdúböszörményi hatósághoz, és ennek következtében nem volt lehetősége a tanú kihallgatásán jelen lenni. Az Sztv. értelmében:
39. § (1) Az eljárásra általában az elkövető állandó lakóhelye szerinti szabálysértési hatóság illetékes.
(2) Ha az eljárás gyorsabb és eredményesebb lefolytatása indokolja, a szabálysértési ügyben az elkövető tartózkodási helye, munkahelye, vagy az elkövetés helye szerint illetékes szabálysértési hatóság is eljárhat.
60. § (1) Ha az elkövető vagy a sértett a tárgyaláson részt vesz, a tanúkat a jelenlétükben kell meghallgatni.

A rendelkezések együttes értelmezése alapján megállapítható, hogy az elkövető lakhelye szerinti illetékesség nem kizárólagos, hanem az elkövető tartózkodási helye, munkahelye, vagy az elkövetés helye szerint illetékes szabálysértési hatóság vagylagos felhatalmazással rendelkezik arra, hogy maga folytassa le az eljárást, ha azt a gyorsaság vagy eredményesség indokolja. A beadványt tevő az elsőfokú határozat elleni fellebbezésében már kifogásolta, hogy a debreceni hatóság előtti tárgyaláson által előállított tanút nem hallgatták ki, hanem az általános illetékességgel rendelkező hatósághoz teszik át az ügyet. Figyelemmel arra, hogy az Sztv. értelmében a tárgyaláson részt vevő elkövetőnek joga van ahhoz, hogy a tanút jelenlétében hallgassák meg; az elkövetővel együtt megjelent tanú kihallgatása olyan érdemi eljárási cselekmény, amelynek megtétele mindenképpen előmozdítja az eljárás befejezését; a debreceni hatóság eljárását pedig a törvény lehetővé tette, a tanú kihallgatása elutasításának és az ügy áttételének az elkövető lakhelye szerint illetékes hatósághoz nem volt sem törvényes, sem pedig egyébként ésszerű indoka, a döntés ugyanakkor alkalmas volt az elkövetőt megillető jogok korlátozására. A döntést továbbá a fellebbezés elbírálásáról hozott másodfokú határozat sem indokolta. 
	Megállapítottam ezért, hogy a beadványt tevő által előállított tanú meghallgatásának eljárási megfontolásokból történt elutasítása nem rendelkezett törvényes és ésszerű indokkal, az általa okozott jogkorlátozás ezért visszásságot okozott a beadványt tevőt az Alkotmány 57. § (1) bekezdése alapján megillető tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggésben, melyről több esetben megállapítottam már, hogy nem értelmezhető akként, mintha csak a bíróságokat terhelné. A döntés a beadványt tevőnek az Alkotmány 57. § (3) bekezdésében biztosított védelemhez való jogát is alkotmányos indok nélkül korlátozta, ezáltal szintén visszásságot okozott. Az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való jog materiális tartalma az ahhoz való jog, hogy a jogorvoslati eljárást folytató hatóság a fellebbezésben leírtakat érdemben megválaszolja. A szóban forgó esetben a másodfokú határozatban - bár az egyéb kérdésekre részletesen kitért - a beadványt tevőnek az áttétellel kapcsolatos kifogását nem bírálták el. A mulasztás visszásságot okozott ezért a jogorvoslathoz való joggal összefüggésben is.

4.	A beadványt tevő az elsőfokú határozat elleni fellebbezésében kifogásolta, hogy az eljárásában született jegyzőkönyveket nem bocsátották rendelkezésére. A megyei rendőrfőkapitány megkeresésemre küldött válasza szerint a méltányossági eljárás idejéig nincs nyoma annak, hogy az iratokat a beadványt tevő kérte volna. Az eljárás során készült iratok, így a jegyzőkönyvek másolatát az eljárást folytató hatóság nem köteles az érintettnek kifejezett kérés nélkül megküldeni. A rendelkezésemre álló adatok tehát a kifejezett kérés tekintetében ellentmondanak egymásnak, és az ellenmondás feloldására nem rendelkezem eszközökkel. A jegyzőkönyvek másolatának kiadása vonatkozásában ezért a beadványt tevő alkotmányos jogait érintő esetleges visszásság megállapítására vonatkozó további vizsgálatot nem folytathatok.

Ajánlás
	A rendelkezésemre álló adatok alapján nem állapítható meg az, hogy az eljárt hatóságok mulasztásai - melyeket a beadványt tevő alkotmányos jogaival kapcsolatban  visszásságként értékeltem - befolyásolták volna az ügyben született érdemi döntést. A beadványt tevőnek okozott visszásságok ezért a rendelkezésemre álló eszközökkel nem orvosolhatók.
	A hasonló visszásságok megelőzése érdekében - élve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. §-ában biztosított jogommal - ajánlom, hogy a Hajdú-Bihar megyei rendőrfőkapitány hívja fel az irányítása alatt működő szabálysértési hatóságok figyelmét arra, hogy az eljárási döntések meghozatala során körültekintően kell mérlegelni a felmerült körülményeket, a jogorvoslati eljárásokban pedig a fellebbezésekben leírtakat ki kell meríteni.
	Kérem a főkapitányt, hogy ajánlásomra az Obtv. 20. § (1) bekezdésében írt, a kézhezvételtől számított harminc napos határidőn belül válaszolni szíveskedjen.

Budapest, 1998. december 16.

Dr. Polt Péter