OBH 8414/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. Izafé Éva

Az eljárás megindítása

	Panaszos az állampolgári jogok országgyűlési biztosához fordult, az ÁNTSZ Szeged Városi Intézet, az Országos Tisztiorvosi Hivatal és az Országos Sportegészségügyi Intézet eljárását kifogásolta. Beadványához részletes iratanyagot csatolt. További információt a korábbi Népjóléti Minisztérium szolgáltatott az ügyben.
	A vizsgálat a vállalkozáshoz, a munkához, valamint a jogbiztonsághoz való jog sérelmének gyanúja miatt indult. 

Megállapított tényállás

	1996. július 3-án panaszos vállalkozói tevékenység iránti kérelmét az ÁNTSZ Csongrád Megyei Intézete megtagadta személyi és tárgyi feltételek hiánya miatt. 
	1996. augusztus 27-én az Országos Tisztiorvosi Hivatal az előbbi határozatot megsemmisítette, a városi intézetet - hatáskört rendező jogszabályi változásra tekintettel - új eljárásra utasította.
	1996. október 11-én panaszos az országos tisztiorvoshoz fordult, ebben arra kért segítséget, hogy vállalkozói engedélyét egészségügyi szolgáltatás címén megkaphassa. Az ÁNTSZ Városi Intézet 1996. szeptember 26-án helyszíni szemlét tartott panaszosnál. Panasza az volt, hogy nem kaphat vállalkozói engedélyt a szakvizsgájára (sportorvostan), Celladam szűrést sem végezhet, megélhetése veszélyben van. Családja helyzete tragikus, a gyermekek tandíjfizetését, a helyiség bérleti díját, lakásuk rezsijét nem tudják fizetni.
	1996. november 22-én az ÁNTSZ Szeged Városi Intézete értesítette panaszost, hogy sportorvosi vállalkozásának engedélyezéséhez a megyei szakfőorvos elkészítette a véleményét. "Összességében az a véleményem, hogy Dr. M. E. sportszakorvosi vállalkozásának programjához a személyi, tárgyi- és szakmakörnyezeti feltételek részben adottak, a hiányzók (lásd. kiegészítő vizsgálatokkal kapcsolatos javaslatomat) , pedig rövid időn belül pótolhatók, mely után a vállalkozás beindításának különösebb akadálya nem lehet." A működési engedély kiadásához az intézet bekérte a kiegészítő vizsgálatokra vonatkozó írásos szerződéseket.
	1996. december 16-án az ÁNTSZ engedélyt adott panaszos részére az egészségügyi szolgáltatásra, sportszakorvosi tevékenység folytatására. 
	1997. április 16-án az Országos Sportegészségügyi Intézet értesítette panaszost, hogy az 1997. március 26-án kelt kérését a szakmai kollégium elé terjesztik és állásfoglalásuk alapján dönteni fognak, melyről értesítik.
	1997. április 22-én az ÁNTSZ Szeged Városi Intézete felhívta panaszost, hogy csak sportorvosi tevékenység folytatására kapott egészségügyi vállalkozói engedélyt, ezért a Celladam laboratóriumot nem hirdetheti. Azt is jelezte, hogy 1997. február 27-én tartott közegészségügyi ellenőrzéskor erre már jegyzőkönyvben felhívták figyelmét. Ennek ellenére 1997. április 11-én megállapították, hogy a hirdetést a ház faláról nem vette le. Amennyiben 2 napon belül a hirdetést nem távolítja el, úgy a sportorvosi vállalkozói tevékenység visszavonására intézkedést tesznek.
	1997. május 28-án panaszos ügyvédje útján az ÁNTSZ Szeged Városi Intézetéhez fordult megköszönve az engedélyező határozatot a sportszakértői tevékenység folytatására. Közölte, hogy a határozat kiadása nem vezetett eredményre, mivel a szakfőorvos nem adta ki a versenyengedély kiadásához szükséges bélyegzőt, továbbá kizárja a sportrendezvényeken való részvételét. Ez abból áll, hogy nem közli panaszossal a sportrendezvények helyét és idejét.
	1997. június 17-én panaszos képviselője útján az ÁNTSZ Országos Tisztiorvosi Hivatalhoz fordult. A panaszos képviselője beszámolt  az új eljárás keretében kiadott engedélyről. Sérelmezte, hogy a határozat nem került végrehajtásra, annak ellenére, hogy erre kifejezett kérelmet nyújtott be panaszos Szeged város tisztifőorvosához. Személy szerint megnevezte azt a szakfőorvost, aki álláspontja szerint akadályozza panaszos munkáját azzal, hogy a szükséges bélyegzőt nem adja ki, korábban pedig az engedély kiadása iránti kérelmet elutasította. Előadta, hogy panaszos a munka lehetőségétől meg van fosztva. Az Országos Tisztiorvosi Hivatalnak írt levélben az ügyvéd megemlítette panaszos ügyében eljáró és ott megnevezett személyekkel kapcsolatos kifogását. (ÁNTSZ Városi Intézetének főorvosa, az ott tevékenykedő szakfőorvos és a megyei tisztifőorvos egy évfolyamon végeztek). Ez okból fordult közvetlenül az Országos Tisztifőorvosi Hivatalhoz, melynek eredményeként elfogulatlan kivizsgálást és döntést vár, melyet eddig nem kaphatott meg. Válasz az Országos Népegészségügyi Központ országos tisztifőorvosától érkezett, konkrét panasza azonban nem nyert orvoslást. A válasz arra utalt, hogy a vállalkozó saját kockázatára végzi vállalkozását, mely jelen esetben valóban nem adekvát válasz, hiszen panaszos ezt eddig is tudta, és nem is ez volt a gondja, hanem a bélyegző hiányát kifogásolta. 
	1997. július 1-jén kelt levelében az ÁNTSZ Szeged Városi Intézete arról tájékoztatta panaszost, hogy információt kértek a megyei sportfőorvostól (akinek személyét panaszos jogi képviselője név szerint is említett az előbb jelzettek szerint), aki az alábbiakról tájékoztatta a városi szervet. 
A versenyzési engedélyek kiadásához az országosan elfogadott formabélyegzőt kizárólagosan az Országos Sportegészségügyi Intézet (OSEI) biztosítja, illetve adhatja ki az arra felhatalmazott intézménynek, melyek az OSEI kihelyezett, helyi rendelőintézeteként működnek országszerte. A megyei sportfőorvos nem adhat ki ilyen bélyegzőt. 
A sportrendezvények orvosi ügyeletéről a Művelődési és Közoktatási Miniszter 6/1991. MK rendelet alapján a rendező köteles gondoskodni és nem a Városi Sportorvosi Rendelőintézet. 
Panaszos sem írásban sem szóba nem kérte a megyei sportorvos segítségét, de megkeresése esetén - a fenti válaszokat megadta volna.
	1997. július 7-én az OSEI-től kapott választ panaszos, melyben tájékoztatták, hogy a 2028/1996. kormányhatározat szerint feladatuk - többek között - a sportegészségügy szervezése, irányítása és felügyelete, valamint a megyei és fővárosi sportorvosi rendelők működtetése. Az OSEI jogköre annak eldöntése, hogy egy-egy adott földrajzi terület sportorvosi ellátását saját közalkalmazott vagy munkavégzésre irányuló egyéb jogviszonyban foglalkoztatott sportorvos, illetőleg sportorvoslásra engedéllyel rendelkező egészségügyi magánvállalkozás útján biztosítja. Nincs kötelezettsége minden olyan egészségügyi vállalkozóval szerződést kötni, amely vállalkozás sportorvosi tevékenység folytatására ÁNTSZ engedéllyel rendelkezik. Az ÁNTSZ engedély csupán lehetőség arra, hogy sportorvosi tevékenységét magánvállalkozóként folytassa, de nem jelent az OSEI számára panaszossal való szerződéskötési kötelezettséget vagy bélyegző kiadási kötelezettséget. A tevékenységek egy részét bélyegző nélkül is végezheti, pl. versenyen való ügyelet, sportegyesületek ellátása, betegellátás. 
	1997. augusztus 8-án kelt határozatában Szeged Városi Ügyészség hivatali visszaélés bűntette miatt panaszos által tett feljelentés tárgyában a nyomozás teljesítését megtagadta.
	1997. augusztus 21-én panaszos a megyei főügyészhez fordult, melyben a városi ügyészség döntését kifogásolta. Előadta, hogy a vállalkozási törvényben előírt feltételekkel rendelkezik, ezért elfogadhatatlan számára a hatóság által történő korlátozás, a bélyegző kiadásának megtagadása.
	1997. szeptember 8-án kelt határozatában Csongrád Megyei főügyész elutasította a hivatali visszaélés miatt tett feljelentést, kimondva, hogy a rendelkezésre álló adatok nem elegendők bűncselekmény alapos gyanújának megállapítására.
	1997. szeptember 12-én panaszos jogi képviselője az ÁNTSZ részére - korábbi  felhívásra - küldött válaszában közölte, hogy az ÁNTSZ által hivatkozott jogszabály a háziorvosi magángyakorlat folytatásának feltételeiről rendelkezik. A jogszabály más rendelkezését is idézi a jogi képviselő, felhívva az intézet figyelmét, hogy panaszos esetére az nem alkalmazható, mivel ügyfele folyamatosan orvosi tevékenységet folytat, amely szakképesítésének megfelel, ezért őt vizsgára kötelezni nem lehet.
	1997. szeptember 16-án kelt, az országgyűlési biztosnak küldött beadványában panaszos az eljáró szervek döntésének felülvizsgálatát kérte, mellyel lehetősége nyílna a vállalkozói tevékenységének zavartalan folytatására. Beadványához csatolta az ÁNTSZ Szeged Városi Intézetének felhívását, melyben azt közlik panaszossal, hogy az OSEI által kiállított igazolást az egyéni továbbképzésről nem tudják elfogadni. Korábbi határozatuk szerint az Orvostovábbképző Intézet által szervezett vizsgaköteles továbbképzésről kell 1997. szeptember 30-ig intézetükhöz benyújtani igazolást, mely szerint e továbbképzésben részt vett.
	1997. október 24-én kelt újabb beadványában panaszos beszámolt arról, hogy 1997. október 1-je óta nincs működési engedélye, kizárólag nővér munkát tud alkalmanként végezni, mindezt 22 éves orvosi diplomával szakorvosként. Beszámolt arról is, hogy a gázszolgáltatásból már kizárták, férje szintén munkanélküli, kiadásaikat nem tudják fedezni.
	1997. november 17-én a Legfőbb Ügyészség arról értesítette panaszost, hogy a korábbi ügyészségi döntéseket nem vizsgálja felül, mivel az abban foglaltak helytállóak. Az OSEI levele egyértelműen rögzíti, hogy az intézet hatásköre a kifogásolt bélyegző kiadási jog és szerződéskötési lehetőség, ez azonban nem kötelezettsége. Ily módon a feljelentett személyeknek - e körben - nincs hivatali kötelességük.
	1998. január 16-án újabb dokumentumokat küldött panaszos. Előadta, hogy működési engedélye nincs, sportszakorvosként nem dolgozhat, ugyanakkor - állítása szerint - más településen szülész-nőgyógyász szakorvos adhat ki versenyengedélyt, mert neki van bélyegzője, mellyel az OSEI főigazgatója előnybe részesít más szakorvost, háttérbe szorítva a sportszakorvost.
	1998. január 23-án panaszos beszámolt a Megyei Egészségbiztosítási Pénztár, valamint az APEH Megyei Igazgatósága által hozott határozatokról, melyek a vizsgált panasztól elkülönítetten kerültek intézésre.
	1998 . március 9-én az ügy ismertetésével tájékoztatást kértem a belügyminisztertől az OSEI jogi helyzetéről és panaszos ügyében való eljárás véleményezéséről. A választ - áttétel útján a Népjóléti Minisztérium adta meg. Kifejtette, hogy az OSEI a minisztérium felügyelete alá tartozik. Az intézet a sportegészségügyi szakterületen a NM gyógyító-megelőző, szervezési-módszertani, irányító, továbbképző és tudományos kutató alapintézménye, amely végzi a válogatott kerettagok és a sportegyesületektől kijelölt sportolók időszakos alkalmassági vizsgálatát, továbbá működteti a megyei és fővárosi sportorvosi rendelőket. Annak eldöntése, hogy a területi ellátási kötelezettségének milyen formában (közalkalmazott munkavállalóval, munkavégzésre irányuló egyéb jogviszonyban foglalkoztatott sportorvossal vagy éppen engedéllyel rendelkező egészségügyi vállalkozó útján) tesz eleget, az OSEI kompetenciájába tartozik. A panaszos működési engedélye az OSEI számára nem jelent egyúttal foglalkozási kötelezettséget. Az ÁNTSZ-nek sincs a tevékenységre jogosító működési engedély kiadását követően végrehajtási kötelezettsége. Álláspontjuk szerint panaszos ügyében az OSEI nem járt el szabálytalanul. 
	A jelenlegi helyzet megismerése céljából információt kértem a városi intézet vezetőjétől, hogy a vállalkozói engedély ügyében milyen változás történt, a feltételeket panaszos teljesítette-e, illetve indult-e újabb eljárás és arról is, hogy az utóbbi években bélyegző biztosításával más sport szakorvos, kapott-e működési engedélyt. Panaszostól pedig kértem, hogy küldje meg azt a kérelmet, melyet 1997. március 26-án az OSEI részére küldött, mivel az iratok között ez nem szerepel. Szükségesnek  tartottam megkeresni az OSEI főigazgatóját is annak megismerése céljából, hogy panaszos esetében mik voltak azok a körülmények, melyek a bélyegzőhöz való hozzájutást akadályozták, és erre a részére küldött tájékoztatáson túl (kelte: 1997. július 7; száma: Ig-236/97.) milyen eljárás folyt és milyen döntés született az Intézetben. Választ kértem arra is, hogy Csongrád megyében 1996. december 16-át követően hány vállalkozás részére biztosított formabélyegzőt az Intézet.
	Panaszos kérésemre megküldte az 1997. március 26-i, az OSEI-hez címzett kérelmét, melyben a versenyengedély kiadásához szükséges bélyegző biztosítását kérte. Az ÁNTSZ Szeged Városi Intézetének  tisztifőorvosa arról tájékoztatott, hogy panaszos 1998. március  11-én bejelentette rendelője felszámolását, így a működési engedélyt az ÁNTSZ visszavonta. Megjelölte az ennek alapjául felhívott jogszabályokat, melyek között helytelen megjelölés is történt. Az OSEI főigazgatója megismételte, hogy panaszos részére nem adhattak bélyegzőt, mert ezzel csak az alkalmazásukban álló sportorvosok rendelkezhetnek. Az alkalmazás különböző formáit is részletezte, mint ahogy azt már a jelentés is tartalmazza. Közölte továbbá ettől függetlenül magánvállalkozás keretében panaszos sportorvosi tevékenységet folytathat, de alkalmassági vagy versenyzési engedély megadására nem jogosult. Arról is beszámolt, hogy a megye egyik városában (panaszos jelzésével azonos település) 1996. szeptembere óta (panaszos kérelme 1996. júliusában indult és 1996. decemberében fejeződött be) az ott dolgozó orvos megbízási szerződés keretében látja el a sportorvosi feladatokat.

Az ügy jogszabályi háttere

1996. évi LXIV. törvény a sportról

Az állam feladatai
2. § A sport társadalmilag hasznos funkcióinak kiteljesítése érdekében az állam
e) gondoskodik egyes sportszakember-képzési és sport-egészségügyi feladatokról;
42. § (2) Felhatalmazást kap a Kormány, hogy rendeletben állapítsa meg:
d) a sportorvoslásnak ... szabályait.

40/1978. (Eü. K. 31.) EüM utasítás a 9/1978. (XI. 29.) EüM rendeletnek az orvosok és a gyógyszerészek továbbképzéséről szóló rendelkezései végrehajtásáról

3. § (1) A kötelező továbbképzés keretében - az orvosnak és a gyógyszerészeknek a jelen utasítás mellékletében felsorolt - munkakörüknek és szakképzettségüknek megfelelő - tanfolyamokon vagy egyéni továbbképzésen kell részt venniük.
(2) A tanfolyam tematikáját, továbbá az oktatás módszerét az Orvostovábbképző Intézet (továbbiakban: OTKI) határozza meg.
Melléklet a 40/1978. (Eü. K. 31.) EüM utasításhoz
Az Egészségügyi Minisztérium közvetlen felügyelete alá tartozó intézményekben, az orvostudományi egyetemeken, az Orvostovábbképző Intézetben, a tanácsok által fenntartott intézményekben és szolgálatoknál, a társadalmi szervezeteknél, a gyógyszertári központoknál, valamint a vállalatoknál dolgozó orvosok, gyógyszerészek részére 5 évenként ismétlődően szervezett tanfolyamok:
Részt vesznek: orvosok, szakorvosok, gyógyszerészek, szakgyógyszerészek [az intézményekben, a szolgálatoknál, a vállalatoknál, az államigazgatásban, a társadalmi szervezeteknél foglalkoztatott (szak)orvosok, (szak)gyógyszerészek].

9/1978. (XI. 29.) EüM rendelet a szakorvosi, a szakgyógyszerészi szakképesítés megszerzéséről és a képesítésről, továbbá az orvosok, fogorvosok és a gyógyszerészek továbbképzéséről* (Hatályon kívül helyezte: 11/1998. (XII.11.) EüM rendelet 12. § (4). Hatálytalan: 1999. XII. 31-től)
Az orvosok és a gyógyszerészek továbbképzése
10-12. §* (Hatályon kívül helyezte: 11/1998. (XII.11.) EüM rendelet 12. § (2) a. Hatálytalan: 1999.I. 1-től)

11/1998. (XII. 11.) EüM rendelet az egészségügyi felsőfokú szakirányú szakképzésről és továbbképzésről

12. § (4) ... továbbá a 9/1978. (XI. 29.) EüM rendeletnek az orvosok és a gyógyszerészek továbbképzéséről szóló rendelkezései végrehajtásáról szóló 40/1978. (Eü. K. 31.) EüM utasítás 1999. december 31-én hatályát veszti.

1991. évi XI. törvény az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról.

5. § (1) A Szolgálat ...felügyeletet gyakorol a
g) sportorvosi szolgálatok felett.
6. § (1) A Szolgálat egészségügyi igazgatási és koordinációs feladatai körében
e) engedélyezi - jogszabályba foglalt feltételek fennállása esetén - az egészségügyi vállalkozás keretében létesített intézmény működését, illetőleg vállalkozás keretében egészségügyi szolgáltató tevékenység folytatását, valamint az orvosi magángyakorlatot, az egészségügyi magántevékenységet;

21/1998. (VI.3.) NM rendelet az egészségügyi szolgáltatást nyújtó egyes intézmények szakmai minimumfeltételeiről.

(2) E rendelet alkalmazásában
a) szakmai minimumfeltétel: azon követelmények összessége, amelyek az egészségügyi szolgáltatás teljesítése során a betegek, az ellátást nyújtó személyzet és a környezet biztonsága szempontjából elengedhetetlenek;
j) egyéb szakrendelés: olyan szakorvosi, klinikai szakpszichológusi és klinikai gyermek-szakpszichológusi, valamint egyéb egészségügyi képesítéshez kötött egészségügyi szolgáltatás (rendelés), amely nem felel meg a szakorvosi rendelőintézet, vagy a szakambulancia, vagy az otthoni szakápolás feltételeinek;
Záró és hatályba léptető rendelkezések
15. § (1) A rendeletben meghatározott építészeti minimumfeltételeknek 2005. szeptember 30-ig kell megfelelni, a tárgyi, személyi, szakmai és a gép-műszer minimumfeltételnek - a (2) bekezdésben foglaltak kivételével - 2001. szeptember 30-ig kell megfelelni.
(2) A 18. számú melléklet szerinti műszerfeltételeknek 1998. december 31-ig kell megfelelni.
(3) Az egészségügyi szolgáltató a minimumfeltételek között nem szereplő,
a) az adott eszköz minden szükséges funkcióját ellátó,
b) annak feladatai ellátására - tudományos módon bizonyítottan - alkalmas
eszköz biztosításával az előírásoknak eleget tesz.
(4) A 6-8. §-okban, továbbá a 10-12. számú mellékletekben foglaltakat az egyéb szakrendelésnek minősülő egészségügyi szolgáltatók tekintetében 1999. június 1-jétől kell alkalmazni.
(5) A (4) bekezdésben nem említett egyéb szakrendelések minimumfeltételei 1999. június 1-jéig kerülnek közzétételre.

9/1990. (XII.29.) NM rendelet a sportolók sportorvosi vizsgálatáról

2. § (2) A vizsgálatokat a területileg illetékes sportorvosok, valamint a sportági szakszövetségek és sportegyesületek (továbbiakban: egyesület) főfoglalkozású orvosai illetőleg ezek hiányában az egészségügyi alapellátást végző körzeti, üzemi, ifjúsági orvos végzi az illetékes megyei (fővárosi) sportszakfőorvosok szakmai javaslatai alapján.
(3) Az alkalmassági vizsgálatot végző orvosnak rendelkeznie kell az Orvostovábbképző Egyetem által szervezett sportorvosi tanfolyami végzettséggel.
4. § (2) Az időszakos alkalmassági vizsgálatokat a válogatott kerettagok és a sportegyesületekből kijelölt sportolók esetében az Országos Testnevelési- és Sportegészségügyi Intézet végzi.

6/1991. (VII.23.) MKM rendelet a sporteseményekkel kapcsolatos feladatokról

2. § A sporteseményen előforduló sérülések és balesetek megelőzése, valamint a szükséges sportegészségügyi intézkedések megtétele érdekében a rendező az esemény jellegétől függően az alábbi egészségügyi ellátást köteles biztosítani:
a) orvos vagy egészségügyi szakdolgozó (a továbbiakban együtt: egészségügyi dolgozó) jelenlétét,
b) mentőszolgálati ügyeletet,
c) elsősegélynyújtó eszközöket.
 
7. § A sporteseményeken az egészségügyi feladatok ellátására egyebekben az Országos Sportegészségügyi Intézet, a mentőszolgálat tekintetében az Országos Mentőszolgálattal együttesen, módszertani levélben ad útmutatót.

113/1989. (XI.15.) MT rendelet az egészségügyi és szociális vállalkozásról

5. § Az egészségügyi vállalkozás keretében egészségügyi szolgáltató tevékenységet olyan orvos, gyógyszerész és egyéb egészségügyi (szociális) képesítésű személy végezhet, aki az orvosi magángyakorlat, illetve az egészségügyi magántevékenység folytatásához külön jogszabályban előírt feltételeknek megfelel. A vállalkozás keretében a szakképesítéssel nem rendelkező orvos, gyógyszerész és egyéb egészségügyi (szociális) képesítésű személy egészségügyi szolgáltató tevékenységet csak akkor végezhet, ha szakmai tevékenységének irányítását az egészségügyi vállalkozás megfelelő szakképesítéssel rendelkező dolgozója vagy tagja látja el.

113/1996. (VII. 23.) Korm. rendelet az egészségügyi szolgáltatás nyújtására jogosító működési engedélyekről

4. § (1) Az egészségügyi szolgáltatás nyújtására jogosító engedélyezési eljárás lefolytatása és a működési engedély kiadása az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) feladat- és hatáskörébe tartozik.
(4) Amennyiben a szakmai minimumfeltétel nincs meghatározva, ennek kiadásáig az egészségügyi szolgáltató - kérelemre - ideiglenes működési engedélyt kap. A minimumfeltétel megjelenését követően az illetékes intézet az egészségügyi szolgáltató kérelmére 30 napon belül az ideiglenes működési engedélyt felülvizsgálja, és ha az egészségügyi szolgáltató a feltételeknek megfelel, működési engedélyt ad ki.

30/1989. (XI.15.) SZEM rendelet az orvosi, a klinikai szakpszichológusi, illetve az egyéb egészségügyi és szociális tevékenység gyakorlásáról.

2. § (1) Orvosi magángyakorlat folytatásához engedély szükséges.
(2) Az orvosi magángyakorlatra az az orvos, fogorvos (a továbbiakban együtt: orvos) jogosult, aki
a) az orvosok országos nyilvántartásában szerepel;
b) nem áll a bíróság jogerős határozata folytán a foglalkozástól eltiltás, az egészségügyi szervek jogerős határozata folytán az orvosi tevékenységtől eltiltás vagy jogerős fegyelmi határozat alapján az orvosi tevékenységtől, illetőleg az orvosi magángyakorlattól eltiltás fegyelmi büntetés hatálya alatt;
c) magánrendelőt tart fenn vagy bérel és az e célra szolgáló helyiség, valamint annak berendezése, felszerelése és azok elhelyezése megfelel a közegészségügyi és a szakmai követelményeknek;
d) a gyakorolni kívánt szakterületen szakorvosi képesítéssel (további képesítéssel) rendelkezik, feltéve, hogy a kérelem időpontjában is e szakterületen dolgozik vagy a szakma elhagyása óta három év még nem telt el.
(5) Ha az orvos több mint három éve nem fejt ki az előírt szakképesítésnek megfelelő orvosi tevékenységet, orvosi magángyakorlatra akkor jogosult, ha rendelkezik az Orvostovábbképző Egyetem által szervezett vizsgaköteles továbbképzésről szóló igazolással.
5. § (1) Az orvosi magángyakorlat engedélyezése, illetve a tevékenység megszüntetésére kötelezés az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat Városi Intézete (a továbbiakban: Városi Intézet) hatáskörébe tartozik.

2028/1996. (II.7.) Korm. határozat a sportegészségüggyel kapcsolatos egyes feladatokról.

A Kormány... az Országos Sportegészségügyi Intézet feladatait, működésének jelenlegi problémáit, és az alábbi határozatot hozta:
2. Tudomásul veszi, hogy az Országos Sportegészségügyi Intézet szervezetének átalakítására az alábbiak figyelembevételével kerül sor:
a) az intézmény feladata a sportegészségügy szervezése, irányítása és felügyelete, a sportorvosképzés és -továbbképzés végzése, a belgyógyászati, az ortopédiai és a mozgásszervi rehabilitációs osztályok, a járóbeteg-szakellátás intézményének, valamint a megyei és a fővárosi sportorvosi rendelőknek a működtetése;
b) az intézmény keretei között speciális egészségügyi szolgáltatások működnek, amelyek egy részét az OTSH veszi igénybe, és azokat teljes áron megtéríti.

Az érintett alkotmányos jog

1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmánya

2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság, amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és egyenlő védelemben részesül.
(2) A Magyar Köztársaság elismeri és támogatja a vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát.
70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
(2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.
(3) A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.
70/B. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a munkához, a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához.

A vizsgálat megállapításai

	A panaszos részére kiadott egészségügyi szolgáltatásra jogosító ideiglenes működési engedély kiadását követően megjelent a 21/1998. (VI.3.) NM rendelet az egészségügyi szolgáltatást nyújtó egyes intézmények szakmai minimumfeltételeiről. A panaszos tevékenysége a rendelet alkalmazásában az "egyéb szakrendelés" fogalomkörébe tartozik, mely szerint az egyéb szakrendelés olyan szakorvosi ... képesítéshez kötött egészségügyi szolgáltatás, amely nem felel meg a szakorvosi rendelőintézet vagy a szakambulancia vagy az otthoni szakápolás feltételeinek. A záró és hatályba léptető rendelkezések pedig tartalmazzák, hogy a 6-8. §-okban, továbbá a 10-12. számú mellékletben foglaltakat az egyéb szakrendelésnek minősülő egészségügyi szolgáltatók tekintetében 1999. június 1-jétől kell alkalmazni. A nem említett egyéb szakrendelések minimumfeltételei 1999. június 1-jéig kerülnek közzétételre. A hivatkozott §-okban, illetve mellékletekben a sportorvosi szolgáltató nem szerepel, tehát erre a minimumfeltételek meghatározása tekintetében a határidő még nem telt le. E vonatkozásban tehát az ideiglenes működési engedély érvényességéhez nem fér kétség. A működési engedély ideiglenességét a szakmai minimumfeltételek jogszabályi meghatározásán túl egy másik szempont is indokolta, nevezetesen az Orvostovábbképző Intézet által szervezett vizsgaköteles továbbképzésen való részvétel, melyről szóló igazolást 1997. szeptember 30-ig kellett benyújtania.
	Az első feltétel teljesítése panaszostól független és mint ezt a jogszabály rendezi is, ennek kiadása hamarosan várható. A második feltétel kérdésében az iratokból megállapítható, hogy panaszos intézkedést tett a továbbképzésen való részvétel érdekében, mivel már 1997. január 6-án kérelemmel fordult a Testnevelési Egyetem professzorához azzal, hogy ezirányú kérelmét támogatni és azt továbbítani szíveskedjen. Választ az Országos Sportegészségügyi Intézettől kapott, melyben tájékoztatták, hogy az egyéni továbbképzést engedélyezik. Későbbiekben arról értesítette panaszost az Országos Sportegészségügyi Intézet, hogy az 1997. március 26-i levelére  "kérését" a Sportegészségügyi Szakmai Kollégium elé terjesztik és állásfoglalásuk alapján döntenek, melyről írásban tájékoztatják. 
	Meg kell említeni a továbbképzésre vonatkozó jelenlegi szabályozást, azzal összefüggésben, hogy az a felsorolt intézményekben foglalkoztatott orvosokra, gyógyszerészekre tartalmaz előírást, és így nem tejed ki az állampolgárok jogviszonyaira. Ezzel ellentétben esetünkben egy vállalkozási formában működő szakorvosra alkalmazták a továbbképzésre vonatkozó (Orvostovábbképző Intézet) utasítást, mely esetben a vállalkozó szakorvos vállalkozáshoz való jogát, tehát állampolgári jogát érinti az utasítás alkalmazása. Az utasítás 1999. december 31-ig van hatályban.  Az utasítás sérti a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 49. § (1) bekezdésében foglalt előírást. A miniszter utasításban csak a közvetlen irányítása alá tartozó szervek tevékenységét szabályozhatja, ennek hatálya nem terjedhet ki az állampolgárok jogviszonyaira. A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény    11. § és 49. § szerint pedig az állampolgárok jogait és kötelezettségeit érintő előírás utasításban nem, csakis jogszabályban rendelhető el. E törvényi rendelkezés figyelmen kívül hagyásával az utasítás szemben áll az Alkotmánynak a jogalkotás rendjét meghatározó 7. § (2) bekezdésével. (22/1991. (IV.26.) AB határozat) Az utasítás hozzárendelt melléklete azt is kimondja, hogy az Egészségügyi Minisztérium közvetlen felügyelete alá tartozó intézményekben, az orvostudományi egyetemeken, az Orvostovábbképző Intézetben, az önkormányzatok által fenntartott intézményekben és szolgálatoknál, a társadalmi szervezeteknél, a gyógyszertári központoknál, valamint a vállalatoknál dolgozó orvosok, gyógyszerészek részére 5 évenként szerveződik tanfolyam, ugyanakkor egyéb működési formát a szabályozás nem említ, melyből következően megállapítható, hogy a vállalkozó sportorvos e továbbképzési körbe való erőltetése, még az alkotmányossági kifogás alá elő utasítási szintű szabályozással sem áll összhangban. (ÁNTSZ határozat és későbbi eljárás e formában való továbbképzésre kötelezte.)
	A vizsgálat megállapította, hogy panaszos a vállalkozási engedélyének birtokában, annak kiadását követően tényleges tevékenységét nem kezdhette meg, mivel formabélyegzőt soha nem kapott. Csak 1997. július 1-jén kelt levéllel tájékoztatták arról, hogy azt az Országos Sportegészségügyi Intézet adja ki, és nem a megyei sportfőorvos. A megnevezett és jogosult Országos Sportegészségügyi Intézet válaszában azt közölte, hogy feladatát egy kormányhatározat rendezi, többek között a vonatkozásban is, hogy megyei és fővárosi sportorvosi rendelőket működtet. A feladat teljesítése során az OSEI jogköre annak eldöntése, hogy egy-egy adott földrajzi terület sportorvosi ellátását saját közalkalmazott vagy egyéb jogviszonyban foglalkoztatott sportorvos, illetőleg sportorvoslásra engedéllyel rendelkező egészségügyi vállalkozás útján biztosítja-e. Arról semmilyen tájékoztatást nem adott, hogy ezt milyen szintű jogszabály rendezi, milyen eljárási rendje van a bélyegző kiadásának, a kiadás megtagadására milyen jogorvoslat biztosított a kérelmezőnek. Más vállalkozási tevékenységnél annak sikerességét, kudarcát a megrendelések, tágabban a piaci viszonyok döntik el és minősítik. A vizsgált esetben nem ez a helyzet állt elő, hanem egy ideiglenes engedély (feltételek teljesítését már külön elemeztem) birtokában a vállalkozás teljes kudarcra volt ítélve, mivel azt egy jogszabályban nem előírt feltétel gátolta, nevezetesen a bélyegző megléte.
	Az Alkotmánybíróság a 881/B/1991. AB határozatában kifejtette, hogy: "Az Alkotmány 9. §-a szerint Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság, amely a különböző tulajdonformák egyenrangúságának, valamint a vállalkozás és verseny szabadságának alkotmányosan elismert elve alapján működik. A vállalkozás szabadsága és a vállalkozáshoz való jog tehát a piacgazdaság egyik lényegese eleme, amelynek alapjogi státuszából következik, hogy korlátozása ellen nemcsak az Alkotmány 9. § (2) bekezdése nyújt védelmet, ha ti. a jogszabályi korlátozás nem a piacgazdaság előmozdítását, kiegészítését szolgálja, hanem az Alkotmány 8. § (2) bekezdése alapján az - lényeges tartalmát tekintve - még törvényhozási úton is korlátozhatatlan. A vállalkozás jogának alapjogi minőségéből tehát az következik, hogy az csak akkor és annyiban korlátozható, amikor és amennyiben a korlátozás végső eszközének fennállnak az alkotmányos indokai."
	Az Alkotmánybíróság ugyanakkor arra is rámutatott, hogy a vállalkozáshoz való jog törvényi korlátozását csaknem valamennyi piacgazdaság ismeri. Ilyen korlátozó rendelkezésnek minősül az Alkotmány 10. § (2) bekezdése, amely kimondja, hogy az állam kizárólagos gazdasági tevékenységének körét törvény határozza meg. Ebből következik, hogy van, és alkotmányosan megengedett olyan gazdálkodás, vállalkozói szféra, amelynek folytatására kizárólag az állam jogosult. A korlátozás alkotmányosságának elbírálásánál az Alkotmánybíróság eddigi gyakorlatának megfelelően abból indult ki döntéseinél, hogy az elérni kívánt cél szempontjából a korlátozás elkerülhetetlen-e, és annak nagysága arányban áll-e a korlátozással elérni kívánt célkitűzéssel.
	A vizsgálat során megállapítottam, hogy jelen ügyben az állam részéről jogszabályban, - legfőképpen nem törvényben - kinyilvánított korlátozási akarat nem áll fenn. Panaszos a vállalkozási feltételek birtokában kapott ideiglenes engedélyt, a további feltételek teljesítését pedig a határozat írta elő. A feltételek teljesíthetősége adott, így 1996. december 16-át követően vállalkozási tevékenységét ezen időponttól törvényben kinyilvánított állami akarat nélkül korlátozták. A vállalkozás korlátozásával összefüggésben felmerül a foglalkozás szabad megválasztásához való alkotmányos alapjog érintettsége is. Létezik olyan vállalkozás, amely engedélyhez kötött, ilyen a vizsgált panaszos esete is. A dokumentumok szerint panaszos ezt az engedélyt megkapta, ennek ellenére nem volt biztosítva számára a vállalkozás folytatása.
	A felhívott alkotmányos jogokon túl az Alkotmányban deklarált jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelménye is összefüggésbe hozható panaszos sérelmével, hiszen megfelelő szintű jogi szabályozás hiányában kialakult egy gyakorlat, mely szerint panaszos engedélye az OSEI számára "nem jelent foglalkoztatási kötelezettséget". Nyilvánvaló, hogy panaszos nem foglalkoztatási kötelezettséget követelt, hanem csak azt, hogy tevékenysége ne legyen korlátozott akkor, amikor ennek nincs garanciákkal kiépített szabályozása.
	A vizsgálat megállapította, hogy az alkotmányos elvekkel összhangban lévő, eljárási garanciákkal kiépített szabályozás hiánya miatt a vállalkozás szabadsága, a foglalkozás szabad megválasztása, valamint a jogállamiságból fakadó jogbiztonságot érintő alkotmányos jogokkal kapcsolatosan visszásság keletkezett panaszos esetében, aki engedély birtokában vállalkozási tevékenységét nem folytathatta. Tovább nehezítette panaszos helyzetét, hogy több mint fél év elteltével jutott tudomására annak az intézménynek a neve, mely a bélyegző kiadására - esetére nem vonatkozóan - jogosult. Külön figyelemre méltó és kifogásolható szempont, hogy ehhez a megyei sportfőorvostól kellett  tájékoztatást  kapni. További említést érdemel, hogy a sportról szóló törvény felhatalmazása ellenére nem született kormányrendelet a sportorvoslásról, ennek mielőbbi megalkotását a vizsgált eset is indokolja. Az Országos Sportegészségügyi Intézet feladatáról 1998-ban született kormányhatározat, de itt is indokolt megfelelő szintű jogszabály kiadása. Visszássághoz vezetett továbbá, hogy panaszos kérelmének benyújtása és az engedély kiadása közötti időben a megye egyik városában az OSEI más orvossal kötött megbízási szerződést sportorvosi feladatok ellátására. 

Az 1993. évi LIX. törvény 25. §-a alapján a következő javaslattal élek:

Felkérem az egészségügyi minisztert, hogy a sportról szóló törvény felhatalmazása alapján kezdeményezze kormányrendelet kiadását a sportorvoslásról.

Felkérem az egészségügyi minisztert, hogy gondoskodjon a kitűzött határidőre miniszteri rendelet kiadásáról, amely az egyéb szakrendelések esetében meghatározza a szakmai minimumfeltételeket.

Felkérem az egészségügyi minisztert, hogy kezdeményezze jogszabály kiadását, mely az Országos Sportegészségügyi Intézet feladatait határozza meg az egészségügyi vállalkozás vonatkozásában, és megfelelő eljárási garanciákkal rendezze a bélyegző kiadásának szabályait.
A szabályozás legyen tekintettel a feltárt alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság kiküszöbölésére vagy indokolt esetben a korlátozás feleljen meg az alkotmányos elveknek.    

Kérem a Miniszter urat, hogy a javaslataimmal kapcsolatos álláspontjáról, illetve intézkedéséről az 1993. évi LIX. törvény 25. §-ában meghatározott 60 napon belül értesíteni szíveskedjen.

Budapest, 1999. április 27.

Dr. Polt Péter