OBH 8271/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Ágoston Zsuzsa

A vizsgálat megindítása
Neve elhallgatását kérve fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához egy állampolgár, beadványában egy közeli ismerősével történtekről számolt be. Az asszonyt (továbbiakban: N.I. ) férje elhelyezte egy szociális otthonban, ahonnan nem tud kikerülni.
Később egy újabb levélből már az derült ki, hogy nem csak szabad mozgásában korlátozott, hanem alapvető jogaiban is. Rendkívül rossz körülmények között él, alapvető szükségletei kielégítésére nincs lehetősége, annak ellenére, hogy családja viszonylag jó körülmények között él. (Vágyálmai közt szerepel az, hogy a televízióját megjavíttathassa, kekszet, édességet, üdítőt, savanyúságot vásárolhasson) Szeretné házasságát felbontani, de nem tudja megoldani, mert férje befolyásolására már két alkalommal elállt a keresettől.
	Súlyos alkotmányos jogsérelem gyanuja miatt, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény  6. § (2) bekezdése  alapján vizsgálatot indítottam.

Feltételezett alkotmányos visszásság:
- a jogállamiság keretében a jogbiztonsághoz fűződő jog [Alkotmány 2. § (1)],
- tulajdonhoz való jog [ 13. § (1)],
- emberi méltósághoz való jog [Alkotmány 54. § (1)],
- szabadsághoz és személyi biztonsághoz való jog [Alkotmány 55. § (1)],
- szociális biztonsághoz való jog [ Alkotmány 70/E. §],

A megállapított tényállás 
A vizsgálatra felkért gyámhatóságtól beszerzett iratokból, valamint a beadványokból kiderül, hogy N.I.  több alkalommal pszichiátriai kezelésben részesült, majd 1997 -ben egy szegedi szociális otthonba helyezték el. A későbbiekben egy Kiszomboron működő szociális otthonba került át. A külvilággal való kapcsolata szinte teljesen megszűnt, idős, szellemileg leépült emberek között él és havonta hozzávetőleg 2000 Ft-ot költőpénze marad.
Az első  panasz kézhezvételét követően az országgyűlési biztos munkatársa telefonon tájékozódott a szegedi szociális otthon orvosától, akitől megtudta, hogy az N.I. elhelyezése azért indokolt, mert önálló életvezetésre képtelen, egyébként pedig férje ellátja, tartja vele a kapcsolatot.
A második beadványt követően az  N.I. állandó bejelentett lakhelye szerint illetékes gyámhatóságot kerestem meg az ügy kivizsgálását kérve és a szociális otthon vezetőjétől  is tájékoztatást kértem.
A gyámhatóság munkatársa 1999 október 4. napján személyesen kereste fel a a szociális otthonban aki ekkor elmondta, hogy nem tudja rendezni "családi állapotát, illetve vagyoni helyzetét". Házasságának felbontása érdekében tett lépései kudarcba fulladtak, ugyanakkor -annak ellenére, hogy családja jó anyagi körülmények között él,- az ő vagyoni helyzete teljesen rendezetlen, a rokkant nyugdíjának 80% -át gondozási díjként levonják, a maradék a költőpénze
Elmondta, hogy pszichiátriai kezelés alatt állt mert öngyilkossági kísérletet követett el, emlékezete szerint ezért került 1995-ben, vagy 1996-ban a szociális otthonba. Szeretne kikerülni onnan. Ennek az lehetne a megoldása, ha a férjével közös tulajdonukat képező három ingatlanból valamelyikbe beköltözhetne, de ezt a férje nem engedi. Férje az utolsó közös lakhelyükön, mely  közös tulajdonukat képezte, élettársával él, az ő állandó bejelentett lakhelye pedig férje  élettársának a lakása lett, akkor amikor a szociális otthoni elhelyezését intézték.
 N.I. férje a gyámhatóságon elmondta, hogy felesége 1987-ben öngyilkosságot kísérelt meg, azt követően pszichiátriai kezelés alatt állt, deviáns magatartásával a család életét lehetetlenné tette, ezért döntöttek szociális otthoni elhelyezése mellett. A válást azért nem tartja megoldásnak ebben a helyzetben, mert nem akar N.I. iránt érzett felelősség alól kibújni, de  egy fedél alatt semmiképp nem tudna vele élni.
Az iratok között található egy 1997 február 12. napján kelt "Gondozási szerződés", melyen az N.I. aláírása szerepel. A szerződés szerint, melyet  a "Mentál Családsegítő és Gondozó Munkaközösség" és N.I. kötött, a gondozott élete végéig bentlakásos gondozásban részesül, ezért minden hónapban a nyugdíjának 80%-át fizeti be térítési díjként. A szerződésben megfogalmazottak  szerint az N.I. férje, aki azt tanúként is aláírta "vállalja a hozzátartozói megbízatást." A gyámhatóság ügyintézőjének N.I. elmondta, hogy egyáltalán nem emlékszik arra, hogy milyen körülmények között írta alá, ha aláírta. Beutalását a férje intézte, úgy hogy pszichiátriai kivizsgálásra vitte kórházba, majd onnan a került az otthonba.
1997-ben több orvosi vélemény, zárójelentés is készült melyekből  arra lehet következtetni, hogy N.I. állapota változó volt. A gondozási szerződést 1997 február 12-én írták alá. A Semmelweis Kórház Kiskunhalas Pszichiátriai osztályának vezető főorvosa, valamint az osztály orvosa 1997 február 28-án egy  orvosi javaslatot írt alá, mely az alábbiakat tartalmazza: "N.I.(...) általunk korábban kezelt beteg saját kérésére történő intézeti elhelyezését javasoljuk, mivel betegsége folytán önálló életvitelében korlátozott."
Az 1997 február 12-én, azaz a gondozási szerződés aláírásának napján készült kórházi zárójelentés szerint N.I. partialis amnéziában szenved: a megjegyző -megőrző -verbális visuális memória károsodott. A zárójelentés szerint egyébként N.I. saját kérésére került felvételre a pszichiátriai osztályra "kivizsgálás céljából." A pszichiátriáról haza már nem térhetett, a szociális otthonba költöztették. Később 1997 augusztus 1. napján a Szegedi Szent-Györgyi Albert Orvostudományi Egyetem Ideg és Elmegyógyászati Klinikáján kelt "Klinikai értesítés" szerint 9 napig feküdt az osztályon, ahová organikus affektív zavar és szándékos önártalom miatt került felvételre. Anamnéziséből kiderül, hogy 1989 óta áll pszichiátriai kezelés alatt, organikus psychosyndroma, pszychoorganikus syndroma, öngyilkossági kísérlet következtében beállt toxicus állapot miatt. A pszichés státusza szerint gondolkodása lassult, apáthiás személyiség. A kórházból az Országos Mentőszolgálat a szegedi szociális otthonba szállította vissza.
Az otthon vezetőjének 1999 okt. 27-én kelt tájékoztatása szerint N.I.-t a férje 1999-ben egyszer látogatta.
A vizsgálat megállapításai
N.I.  évek óta él olyan körülmények között, melyek alapvető jogai gyakorlásában  korlátozzák. Az 1997-ben készült orvosi véleményekből, a nyilatkozatokból arra lehet következtetni, hogy a szociális otthonba történt beutalás idején nem rendelkezett ügyei viteléhez szükséges belátási képességgel. Helyzetéből, lakcímbejelentéséből, ingatlan vagyonuk gyermekei részére történő elajándékozására utaló adatokból lehet arra következtetni, hogy 1997-ben több olyan iratot írt alá, melynek tartalmát nem, vagy nem teljesen ismerte, illetve az aláírásának jogkövetkezményeivel nem volt tisztában.
Az is megállapítható, hogy többen felelősek azért, hogy N.I. állapotáról sem a gyámhatóság, sem a bíróság nem szerzett tudomást, gondnokság alá helyezésének szükségességét nem vizsgálták. Férje abban érdekelt, hogy N.I. érdekeit senki ne képviselje. N.I. nem képes a helyzetén változtatni, kísérlete a házassága felbontására, vagyoni helyzete rendezésére kudarcot vallottak. A kezelő orvosok, valamint azoknak az intézményeknek a dolgozói, melyeknek a lakója volt, vagy most az, nem érezték át annak a felelősségét, hogy passzív magatartásukkal közreműködnek egy ember jogfosztottságának megteremtésében.
Az ügyet vizsgáló gyámhatóság, annak ellenére, hogy nyilvánvaló a jogsérelem, az ügyet részben megoldottnak tekintette azzal, hogy egy elmeorvos igazolást adott ki arról, hogy N.I. tudata tiszta, "pathológiás mértékű emlékezetzavara nincs, itélőképessége megtartott, mentális leépülés nincs." Természetesen a gyámhatóság ezt az orvosi  véleményt nem bírálhatja felül, de a tények alapján és az  ügyféllel történt beszélgetést követően nem veheti tudomásul a kialakult helyzetet. Az  államigazgatási eljárás szabályai szerint ugyanis kötelessége a tényállás tisztázása és ez, ebben az esetben nagyon ellentmondásos. Igazságügyi orvosszakértő feladata lett volna annak eldöntése, hogy N.I.  emlékezet-kiesése, pszichés állapota mennyire súlyos. Egy 1997-ben kiadott kórházi zárójelentés szerint a N.I. memóriája károsodott, partialis amnesia is szerepel a diagnózisában.
N.I. meghallgatásakor elmondta, hogy megkereste az állampolgári jogok országgyűlési biztosát, de ez nem felel meg a valóságnak, nem ő fordult hozzánk. Elmondta, hogy 1995-ben, vagy 1996-ban sikertelen öngyilkossági kísérletét követően került szociális otthonba. A valóság az, hogy több öngyilkossági kísérlete volt. ( Az iratokban egy 1987-ben történtre van utalás, valamint egy 1997 júliusban elkövetettre, de ekkor már 5 hónapja  a szociális otthonban élt, ahová 1997 februárban került.) Elmondta, hogy egy kivizsgálásra vitték pszichiátriára, ahonnan már nem térhetett haza, személyes használati tárgyait, ruháit, tudta nélkül egy szegedi szociális otthonba vitték, majd a pszichiátriáról ő is odakerült. Nem tudja, hogy aláírt-e bármilyen papírt a bekerülése érdekében.  Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa sem hivatott az orvosi vélemény tartalmának minősítésére, az azonban mindenképp kérdéses, hogy a N.I.-t korábban nem ismerő orvos, a fent felsoroltak ellenére miként állapíthatta meg a N.I. emlékezet-kiesésének mértékét. A szociális otthon vezetője és a gyámhatóság ügyintézője is utalt arra, hogy N.I. orvosi kezelés alatt nem áll. Amikor az állampolgári jogok országgyülési biztosának munkatársa -telefonon történt tájékozódása során - felvetette, hogy a gondozott helyzete indokolná annak kivizsgálását, hogy belátási képessége milyen mértékű, akkor a szociális otthon vezetője elmondta, hogy nagyon körülményes az elmeorvosi vélemény beszerzése, mert ha a háziorvos nem tartja indokoltnak annak beszerzését, akkor nem állít ki beutalót. Ebben az esetben, tudomásunk szerint azért került végül sor a vizsgálatra, mert erre vonatkozóan határozott kérést fogalmaztunk meg, és azt tolmácsolta a szociális otthon vezetője a háziorvosnak. Az N.I.-t megvizsgáló ideg-elmeszakorvos vele 1999 október 18-án találkozott először és utoljára, körülményeit részletesen nem ismerte, az állapota alapján nem tartotta indokoltnak a gondnokság alá helyezés kezdeményezését. Ebben az esetben a probléma összetett, ezért a szakvéleményt a gyámhatóságnak kellett volna beszerezni, az eset körülményeinek ismertetésével, vagy azonnal igazságügyi orvosszakértői vizsgálatot kérni.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa által kezdeményezett eljárás során a beszerzett orvosi szakvélemény szerint N.I. gondnokság alá helyezése nem indokolt. Férje a gyámhatóságon arról nyilatkozott, hogy "nagyon nem szeretné a család" a gondnokság alá helyezés kezdeményezését. A vizsgálatról beszámoló levelet, melyet az ombudsmannak írt a kiskunhalasi gyámhivatal vezetője a következő mondattal fejezi be: "Tekintettel arra, hogy a szakorvosi vélemény alapján N.I. részére törvényes képviselő kirendelése nem indokolt, a probléma megoldásában oly módon próbálunk segíteni, hogy a feleket lehetőségeinkhez mérten a megoldáshoz próbáljuk közelíteni."
A vizsgálat megállapította, hogy N.I. ügyének intézése, illetve annak elmulasztása számos megválaszolatlan kérdést vet fel. Ha nincs szüksége törvényes képviselőre, akkor milyen hatósági eljárás lehet az, melynek során egy házaspárt problémája megoldásában segíteni lehet, és milyen jogosítvány alapján teszi ezt a gyámhivatal? A. férj meghallgatása során azt mondta, hogy több szabálysértési eljárást szüntettek meg azért mert az orvosi szakvélemények szerint N.I. "tetteiért nem vonható felelősségre a betegsége miatt". Szintén N.I. férje mondta el a gyámhatóságon, hogy annak ellenére, hogy a betegség gondnokság alá helyezést indokolna, azt hozzátartozóként azért nem kezdeményezte, mert nem akarta "különböző hivatalos proceduráknak kitenni.(...) Ilyen jellegű igazolást így aztán egyik szakorvos sem állított ki, mert látták, hogy ezt nagyon nem szeretné a család". N.I. személyes meghallgatása során - melyre csak azért került sor, mert a hivatalunk az ügy vizsgálatát kérte - elmondta: jogai érvényesítéséhez kért segítséget, mert az intézményből ügyeit intézni nem képes, ügyvédet megfizetni nem tud. Ezt a problémát a felek "megoldáshoz való közelítésével" hogyan lehet megoldani? Egyáltalán kik a felek? Véleményem szerint ebben a gyámhatósági eljárásban egy fél van és az N.I. akit jogai gyakorlásában súlyosan akadályoznak és - még akkor is, ha egy néhány soros orvosi vélemény nem tartja szükségesnek a gondnokság alá helyezését - eseti gondnok kirendelésének helye lenne. A Ptk. 225.§ (2) szerint eseti gondnokot kell rendelni akkor is, ha az ügyeinek vitelében akadályozott személy jogainak megóvása érdekében szükséges. A Ptk. magyarázata szerint meghatározott feltételek fennállása mellett a gondnokrendelés olyan személy érdekében indokolt, aki az ügyinek vitelében - a körülményekből következően - előre láthatóan tartósan akadályozva van, s ezért várhatóan hosszabb időn át szükséges a képviselete (például gyógykezelése hosszasan eltart, vagy szabadságvesztés büntetését tölti stb.).  Amennyiben erre utaló adat nincs, de valamilyen ügyben az érdekeinek védelméről gondoskodni kell, a Ptk. 225. §-ának alkalmazásával eseti gondnok - rendelésnek van helye. Az eseti gondnokrendelésre a cselekvőképesség érintésével és anélkül egyaránt sor kerülhet. A Ptk. 224. §-ának hatálya alá tartozók vonatkozásában pedig olyankor, amikor nem tartós jelleggel, csupán valamely ügyben válik szükségessé egy személy jogainak megóvása. Az eseti gondnok kirendelésére  a Ptké. 43. §-ából következően - az ügyeinek vitelében akadályozott személyekre vonatkozó szabályokkal azonosan kérelme és hivatalból egyaránt van mód.
Ügyfelünk helyzete a fent kifejtetteknek megfelel. 1997-ben a Semmelweis Kórház Kiskunhalas pszichiátriai osztályának osztályvezető főorvosa és osztályos orvosa egy "javaslatot" írt alá. Ebben az N.I. intézeti elhelyezését azért javasolják, mert önálló életvitelében korlátozott. Azt, hogy erről a tényről a gyámhatóságot nem értesítették alapvető kötelezettségüket szegték meg.
 1997-ben - a szociális otthonnal kötött gondozási szerződésen kívül - feltehetőleg több közokiratot írhatott alá az N.I.  Ő ugyanis  úgy tudja, hogy férjével három közös ingatlanuk van, de az egyik földhivatal, melyet megkeresett a gyámhivatal arról írt tájékoztatást, hogy Kiskunhalason nincs ingatlan tulajdona.
 A vizsgálat megállapította, hogy az ügyben eljáró szervek eljárásaikkal, mulasztásaikkal alkotmányos visszásságok sorozatát idézték elő. Súlyosan sérültek N.I. panaszhoz, jogorvoslathoz, tulajdonhoz, szociális biztonsághoz, emberi méltósághoz való jogai. A feltárt tényállásból úgy tűnik, hogy két szociális otthon felelős vezetői segédkeztek ahhoz, hogy egy 44 éves asszony kiszolgáltatott helyzetbe kerüljön.
A gyámhatóság, amikor tőlünk tudomást szerzett az ügyről, - rendkívül pozitív módon - azonnal elkezdte felderíteni a tényállást, majd annak minden ellentmondásosságát figyelmen kívül hagyta és elmulasztotta a legszükségesebb intézkedéseket. N.I. és a férje meghallgatásából kiderült ugyan, hogy a N.I. képtelen ügyei vitelére, ennek ellenére a gyámhatósági eljárás lezárult és valamilyen homályos családsegítési szándéknyilatkozat született. Ha a korábbi szabálysértési eljárásokban az orvosi vélemények azt igazolták, hogy az N.I. belátási képessége hiányzik, ugyanakkor viszont polgári szerződéseket írt alá, akkor hogyan lehet megítélni, ez utóbbiak érvényességét?
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény, a cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes beteget a gyógykezelésbe vételét kérő személy kérelmére az intézetből el kell bocsátani. Az, hogy ezekről az esetekről nincs értesítési kötelezettsége az egészségügyi intézménynek azt is eredményezheti, hogy a hozzátartozó és az orvos közötti "alku" tárgya lehet egy de facto cselekvőképtelen ember szabadságának korlátozása. Ebben az esetben feltehetően ez történt. A kórházból úgy került át egy szociális otthonba, hogy cselekvőképtelenségének tényéről a gyámhatóság nem értesült.
A gondnokság alá helyezés kezdeményezése érdekében tett intézkedések, - adott esetben az, hogy egy beteg ember állapotáról a család kifejezett kérése ellenére is értesülnek  hatóságok - a személyiségi jogok sérelmének kérdését vetik fel. Vannak olyan szakmai vélemények, amelyek szerint a gondnokság intézményével azért kell óvatosan bánni, mert az a közvetlen környezetben a gondnokolt negatív megítéléséhez vezethet. Abban az esetben azonban, ha a gondnokság intézményét a törvényes céljának megfelelően értelmezik az eljárásban részt vevők, akkor az számukra is egyértelmű, hogy az védelmet nyújtó jogintézmény. Ezért nem lehet pusztán mérlegelés tárgya, illetve a családtagok, a szociális munkások, az intézetvezetők megítélésének kérdése az, hogy indokolt-e annak kezdeményezése. A korlátozottan cselekvőképes kiskorúak esetében sem azt vélelmezi a jogszabály, hogy a törvényes képviselő nem a gyermek érdekében jár el. Ennek ellenére ellenőrzi a tevékenységét. Ugyanez a szemlélet lenne természetes minden olyan esetben, ahol egy felnőtt személy cselekvőképessége megkérdőjelezhető, hiszen a gondnokság nem korlátozó, hanem éppen védelmet nyújtó jogintézmény. 
Tekintettel arra, hogy a vizsgálat alkotmányos visszásságokat állapított meg, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993 évi LIX törvény 20. -21. § alapján, a következő ajánlásokat és jogszabály módosítására vonatkozó kezdeményezéseket teszem.

1.Kezdeményezem, hogy a Kiskunhalas Város Gyámhivatala - tekintettel arra, hogy N.I. hosszabb ideje akadályozott ügyei vitelében - eseti gondnokot rendeljen ki, aki őt képviselve eljár az 1997-ben kötött szerződéseinek felderítése ügyében és segítséget nyújt a vagyoni helyzetének, családi állapotának rendezéséhez szükséges eljárásokban.
2. Kezdeményezem, hogy Kiskunhalas Város Gyámhivatala szerezzen be igazságügyi elmeszakértő szakvéleményt. Tekintettel arra, hogy az orvosszakértőnek az ügyfelünknek ebben a speciális helyzetben való döntési, belátási képességéről kell véleményt alkotnia, N.I. összes korábbi vizsgálati eredményével, zárójelentésével, az eset részletes ismertetésével kell megkeresni - egy az ügyben eddig nem érintett, elfogulatlan - igazságügyi orvosszakértőt.
3. Felkérem a Csongrád Megyei Közigazgatási Hivatalt, hogy a N.I.-t befogadó  két szociális otthon működését vizsgálja felül, különös tekintettel arra, hogy miként kerülhetnek cselekvőképtelenek egy pár soros irat alapján az intézetekbe. Kérem külön vizsgálatát annak, hogy - a még de jure cselekvőképes személy  esetében - gondozási díj levonása milyen módon, milyen jogszabály alapján  valósul meg az a gyakorlat, hogy a gondozott már csak a költőpénzét kapja meg. A gondozási díj befizetésének módjára vonatkozó vizsgálat az érintett otthonok minden lakójára terjedjen ki.
4. Kérem a Csongrád Megyei Gyámhivatalt, hogy felügyeleti jogkörében eljárva, ebben a konkrét ügyben az elsőfokú gyámhatóság eljárását kísérje figyelemmel, egyébként pedig intézkedjen annak érdekében, hogy a gyámhatóságok minden olyan esetben, amikor tudomást szereznek arról, hogy valaki ügyei vitelében korlátozott és emiatt olyan hátrányos helyzetbe kerül, hogy jogai érvényesítésére nem képes, így azok súlyosan sérülnek,  akkor haladéktalanul intézkedjenek a törvényes képviselet ellátásáról
5. Kérem az egészségügyi minisztert, hogy kezdeményezze az egészségügyi törvény módosítását és annak a pszichiátriai betegekre vonatkozó rendelkezéseit egészítsék ki. A területileg illetékes gyámhatóságnak jogszabályi előírás alapján értesülnie kell arról, ha a pszichiátriai beteg hozzátartozója, vagy saját  kérésére távozik a kezelő intézményből.
6. Indítványozom, hogy az egészségügyi miniszter, valamint a szociális és családügyi miniszter gondoskodjon arról, hogy kormányrendelet szabályozza azoknak az intézményeknek, személyeknek a körét, akinek hivatalos tudomása alapján a gyámhatóságnak kötelessége jelezni azt, hogy betegsége, vagy korlátozott cselekvőképessége miatt érdekei érvényesítésére képtelen klienssel, ügyféllel, pácienssel találkozik.

Budapest, 2000. március 22.

Gönczöl Katalin

Melléklet

Alkalmazott jogszabályok

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről, valamint a Ptk. hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló 1960. évi 11. törvényerejű rendelet (Ptké.)
224. § (1) A gyámhatóság kérelemre gondnokot rendel annak, akit körülményei ügyeinek vitelében akadályoznak, különösen, ha ismeretlen helyen tartózkodik, vagy ismert helyen tartózkodik ugyan, de visszatérésében gátolva van.
(2) A gondnokrendelés a gondnokolt személy cselekvőképességét nem érinti.
(3) A gondnok képviseleti jogkörében kezeli a gondnokolt vagyonát, és ellátja azokat a feladatokat, amelyeket külön jogszabály reá bíz. A távollevő gondnoka ezenfelül - a gyámhatóság előzetes hozzájárulásával - minden olyan intézkedést megtehet, amivel a gondnokolt személyt károsodástól óvja meg. A halaszthatatlanul sürgős intézkedéshez a gyámhatóság hozzájárulása nem szükséges; erről azonban - mihelyt lehet - a gyámhatóságnak be kell számolni.
225. § (1) Ha a szülő, a gyám vagy a gondnok akár jogszabály vagy a gyámhatóság rendelkezése folytán, akár érdekellentét vagy más tényleges akadály miatt nem járhat el, a gyámhatóság eseti gondnokot rendel.
(2) Eseti gondnokot kell rendelni akkor is,
a) ha sürgősen kell intézkedni, és a cselekvőképtelen vagy korlátozottan cselekvőképes személynek nincs törvényes képviselője, vagy annak személye nem állapítható meg, továbbá
b) ha az ismeretlen, távollevő vagy ügyeinek vitelében egyébként akadályozott személy jogainak megóvása érdekében szükséges.
(3) Az eseti gondnok az ügyben olyan jogkörrel jár el, mint a gyám, illetőleg a gondnok.

Ptké. 8. § A cselekvőképességet érintő gondnokság alá helyezést a gondnokság alá helyezendő személy házastársa, egyeneságbeli rokona, a gyámhatóság és az ügyész kérheti.
Ptké. 9. § (1) A cselekvőképességet érintő gondnokság alá helyezés iránt indított perben az alperes vagyonára bármelyik fél kérelmére zárlatot kell elrendelni, ha a gondnokság alá helyezés valószínűnek mutatkozik és annak veszélye fenyeget, hogy az alperes a vagyont nem megfelelően kezeli, szükség nélkül megterheli vagy elidegeníti.
Ptké. 39. § A gondnokrendelést bármely érdekelt és bármely hatóság kérheti és annak hivatalból is helye van.
Ptké. 40. § Az ügyeinek vitelében akadályozott személy gondnokának kirendelésére ennek a törvényerejű rendeletnek a gondnokság alá helyezett személy gondnokára vonatkozó rendelkezéseit (11. §) kell megfelelően alkalmazni.
Ptké. 41. § (1) A gondnok az ügyeinek vitelében akadályozott személyről csak annyiban köteles gondoskodni, amennyiben ez a körülményekre tekintettel szükséges.
Ptké. 43. § (1) A gondnokrendelést bármely érdekelt és bármely hatóság kérheti és annak hivatalból is helye van.
(2) A szülő, a gyám, illetőleg a gondnok - eseti gondnok kirendelése céljából - köteles a gyámhatóságnak haladéktalanul jelentést tenni, ha akár jogszabály, akár a gyámhatóság rendelkezése folytán, akár pedig tényleges akadály miatt nem járhat el.

149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról
131. § (1) A gondnokságra, amennyiben jogszabály másként nem rendelkezik a gyámság szabályait kell alkalmazni.
(2) A gondnok kirendelése előtt a gyámhivatal vizsgálja:
a) a gondnokrendelés okát (Ptk. 10. §, 12-21. §, 224-225. §),
b) van-e olyan házastárs, szülő, rokon vagy hozzátartozó, akit gondnokul ki lehet rendelni [Ptk. 11. § (2) bek. 40. §],
c) van-e vagyona a gondnokrendeléssel érintett. személynek.
132. § (1) A gyámhivatal annak a személynek,
c) akit körülményei ügyei vitelében akadályoznak, különösen ha ismeretlen helyen tartózkodik, vagy ismert helyen tartózkodik, de visszatérésében gátolva van eseti gondnokot (Ptk. 224. §) vagy ügygondnokot [Áe. 18. § (4) bek.]
rendel.
136. § (1) Az eseti gondnokrendelés a gondnokolt személy cselekvőképességét nem érinti.
(2) Eseti gondnokul - a Gyvt. 89. §-ának (1) bekezdésében meghatározott eset kivételével - elsősorban ügyvédet kell kirendelni.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

189. § (1) A pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során - helyzetére való tekintettel - fokozott védelemben kell részesíteni.
(2) A pszichiátriai betegnek a 6-25. § szerinti jogai - egészségügyi ellátása során - csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig, továbbá - a 193. §-ban foglalt kivétellel - abban az esetben korlátozhatók, ha a beteg veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít. Az emberi méltósághoz való jog azonban ebben az esetben sem korlátozható.
190. § Minden pszichiátriai beteg jogosult arra, hogy
a) pszichiátriai gyógykezelése lehetőség szerint családi, illetőleg lakókörnyezetében, továbbá
b) pszichiátriai gyógykezelésére az állapotának megfelelő és a többi beteg fizikai biztonságát védő, a lehető legkevésbé hátrányos és kellemetlen módszerrel, illetve
c) pszichiátriai gyógykezelése során korlátozó vagy kényszerítő intézkedés alkalmazására, valamint korlátozó feltételek közötti elhelyezésére csak feltétlenül indokolt esetben, önmaga vagy mások veszélyeztetése esetén
kerüljön sor.
191. § (1) A pszichiátriai beteg gyógykezeléshez való beleegyezésére az általános szabályok az irányadók (15-19. §). A 196. § b) és c) pontja alapján kezelt beteg esetében addig, ameddig a beteg veszélyeztető vagy közvetlenül veszélyeztető magatartást tanúsít, el lehet tekinteni a beteg beleegyezésétől, de a tájékoztatást ilyen esetben is a lehetőséghez képest meg kell kísérelni.
(2) A pszichiátriai intézetbe felvett beteget a 13. § szerinti általánosan előírt tájékoztatáson túlmenően szóban és írásban tájékoztatni kell jogairól, különös tekintettel a bírósági eljárás lényegére, a betegnek azzal kapcsolatos jogaira.
(3) A veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartás megszűnése után a beteget az általános szabályok szerint (13. §) részletesen tájékoztatni kell.
192. § (1) Személyes szabadságában bármely módon csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges.
(2) A korlátozás elrendelésére és módjára a 10. § (4)-(5) bekezdése az irányadó. A korlátozásról az orvost haladéktalanul értesíteni kell, akinek 2 órán belül azt jóvá kell hagynia. Ennek hiányában a korlátozást haladéktalanul meg kell szüntetni.
193. § A pszichiátriai beteg esetében kivételesen korlátozható a betegnek az egészségügyi dokumentáció megismeréséhez való joga, ha alapos okkal feltételezhető, hogy a beteg gyógyulását nagymértékben veszélyeztetné, vagy más személy személyiségi jogait sértené az egészségügyi dokumentáció megismerése. A korlátozás elrendelésére kizárólag orvos jogosult.
194. § (1) A 192-193. §-ban foglalt korlátozások elrendeléséről a betegjogi képviselőt és a beteg törvényes vagy meghatalmazott képviselőjét haladéktalanul értesíteni kell.
(2) Az e fejezetben foglalt betegjogi korlátozásokat részletesen dokumentálni és indokolni kell.
195. § (1) A betegnek joga van a terápiás foglalkoztatáshoz, de sem terápiás, sem egyéb munka végzésére nem kényszeríthető.
(2) Lehetővé kell tenni, hogy a beteg önként részt vehessen az intézet fenntartását szolgáló munkák végzésében is, ha ettől állapotának javulása remélhető.
(3) A beteg munkájáért díjazásban részesül az egészségügyi miniszter rendeletében foglaltaknak megfelelően.
196. § Pszichiátriai betegek intézeti gyógykezelésbe vételének
a) a beteg beleegyezésével vagy a 16. § (1)-(2) bekezdés szerinti személy kérelmére (a továbbiakban: önkéntes gyógykezelés),
b) azonnali intézeti gyógykezelést szükségessé tevő közvetlen veszélyeztető magatartás esetén, az azt észlelő orvos intézkedése alapján (a továbbiakban: sürgősségi gyógykezelés),
c) a bíróság kötelező intézeti gyógykezelést elrendelő határozata alapján (a továbbiakban: kötelező gyógykezelés)
van helye.
197. § (1) A gyógykezelés akkor tekinthető önkéntesnek, ha abba a cselekvőképes beteg a pszichiátriai intézetbe történő felvétele előtt írásban beleegyezett.
(2) A korlátozottan cselekvőképes vagy cselekvőképtelen beteg a 16. § (1)-(2) bekezdésben meghatározott személy kérelmére vehető pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe.
(3) A bíróság az intézeti gyógykezelés indokoltságát és a beleegyezés érvényességét
a) az (1) bekezdés szerinti esetben a beteg, illetve a 16. § (1)-(2) bekezdésben meghatározott személy kérelmére,
b) a (2) bekezdés szerinti esetben hivatalból vizsgálja.
(4) A pszichiátriai intézet, osztály (a továbbiakban együtt: pszichiátriai intézet) vezetője a (3) bekezdés a) pontja szerinti kérelmet köteles haladéktalanul továbbítani a bíróságnak, a (3) bekezdés b) pontja szerinti esetben pedig a felvételről haladéktalanul értesíti a bíróságot.
(5) A bíróság az értesítés beérkezésétől számított 72 órán belül megvizsgálja, hogy az önkéntes gyógykezelés feltételei fennállnak-e. A bíróság a határozathozatal előtt meghallgatja a beteget, az intézet vezetőjét vagy az általa kijelölt orvost, valamint beszerzi független - a beteg gyógykezelésében részt nem vevő - igazságügyi elmeorvos szakértő véleményét.
197. § (1) A gyógykezelés akkor tekinthető önkéntesnek, ha abba a cselekvőképes beteg a pszichiátriai intézetbe történő felvétele előtt írásban beleegyezett.
(2) A korlátozottan cselekvőképes vagy cselekvőképtelen beteg a 16. § (1)-(2) bekezdésben meghatározott személy kérelmére vehető pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe.
(3) A bíróság az intézeti gyógykezelés indokoltságát és a beleegyezés érvényességét
a) az (1) bekezdés szerinti esetben a beteg, illetve a 16. § (1)-(2) bekezdésben meghatározott személy kérelmére,
b) a (2) bekezdés szerinti esetben hivatalból vizsgálja.
(4) A pszichiátriai intézet, osztály (a továbbiakban együtt: pszichiátriai intézet) vezetője a (3) bekezdés a) pontja szerinti kérelmet köteles haladéktalanul továbbítani a bíróságnak, a (3) bekezdés b) pontja szerinti esetben pedig a felvételről haladéktalanul értesíti a bíróságot.
(5) A bíróság az értesítés beérkezésétől számított 72 órán belül megvizsgálja, hogy az önkéntes gyógykezelés feltételei fennállnak-e. A bíróság a határozathozatal előtt meghallgatja a beteget, az intézet vezetőjét vagy az általa kijelölt orvost, valamint beszerzi független - a beteg gyógykezelésében részt nem vevő - igazságügyi elmeorvos szakértő véleményét.
(7) A cselekvőképes beteget kérelmére, a cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes beteget a gyógykezelésbe vételét kérő személy kérelmére az intézetből el kell bocsátani.