OBH 8061/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: Dr. Gellér Balázs

Vizsgálat megindítása

A beadványozó - honvéd őrnagy, híradó zászlóalj parancsnok - 1997. szeptember 1-én beadvánnyal fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához, melyben azt sérelmezte, hogy a nyomozó hatóságok megtagadták büntetőeljárás megindítását feljelentése alapján, illetve elutasították a megtagadás elleni panaszát.  A beadványozó azért tett feljelentést, mert amerikai katonák a taszári Repülőtérről való kilépését erőszakkal fenyegetve megakadályozták.  Mivel a beadványban megjelölt sérelem összefüggésbe hozható a Magyar Köztársaság Alkotmánya 58. § (1) bekezdése biztosított szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásához való joggal a vizsgálatot az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján megindítottam.

A vizsgálat megállapításai

	1) Megállapított tényállás
1997. március 20-án 13:30-kor a beadványozó a taszári laktanya 1. sz. kapujánál szándékozott szabályosan kilépni.  A kapunál szolgálatot teljesítő magyar katonák a távozását engedélyezték, míg a szolgálatot teljesítőn SFOR katona a távozását megakadályozta.  A beadványozó többször megkísérelt kimenni, ám két újabb SFOR katona érkezett kutyával, és a kapusszolgálatot teljesítő SFOR katonával együtt a beadványozó karját megragadva megakadályozták annak távozását.  A beadványozó ruházatát szétnyitva bizonyította, hogy nincs nála semmilyen dolog, mely szabályos kilépését akadályozta volna.  

A taszári Repülőtér és laktanya lezárását az SFOR taszári Repülőtér parancsnoka rendelte el, mivel egy M16A2-es fegyvert nem találtak.  A terület lezárása része az USA  fegyveres erőinél ilyenkor szokásos eljárásnak.  A terület zárlata másfél óráig tartott.  A beadványozó távozását megakadályozó SFOR katonák a lezárást elrendelő parancsot hajtották végre.  1997.  március 20-án a beadványozó felettesénél feljelentést tett az esettel kapcsolatban.  1997. március 22-én Dr. Isaszegi János és Gray, James T. ezredesek bocsánatkérő levelet írtak a beadványozónak.  A levél arról tanúskodik, hogy a zárlat általános jellegű, mindenkire kiterjedő volt.  A taszári honvédség területhasználatáról írásos szabályozás nincs, a gyakorlat szerint a magyar katonák amerika területre nem mehetnek, míg az amerikaiak szabadon mozoghatnak az egész területen és az épületekben.  1997. május 28-án a Somogy Megyei Rendőr-főkapitányság Vizsgálati Osztálya megtagadta a nyomozást, majd 1997. június 27-én a Somogy Megyei Főügyészség elutasította a beadványozó panaszát.  A tényállást mind a beadványozó beadványa, mind pedig a nyomozó hatóságok határozatai egybehangzóan tartalmazzák.

	2) A jogi kérdés
Az elsődleges jogi kérdés ebben az ügyben a panasz tárgyát képező cselekmény büntetőjogi megítélése, mely azonban nem terjedhet túl az alkotmányos visszásság  esetleges meglétének vizsgálatán.  Amennyiben megállapítható, hogy a beadványozó személyi szabadsághoz való jogát megsértették, valamint az, hogy ez bűncselekmény gyanúját veti fel, meg kell válaszolni azt a kérdést is, hogy a nyomozás megtagadása ilyen esetben alkotmányos jogot sért-e, illetve alkotmányos jog sérelmének közvetlen veszélyét eredményezi-e?

a) A panasz büntetőjogi megítélése tekintetében nem az az alapvető kérdés, mint ahogy azt az ezen ügyben eljáró hatóságok jelezték, miszerint bűncselekményt követtek-e el a beadványozót visszatartó amerikai katonák vagy sem?  Különösebb indoklást nem igényel annak megállapítása, hogy a beadványozó testi kényszerrel, és kutyákkal történő visszatartása formálisan megfelel a Btk 175. § (1) bekezdés szerinti személyi szabadság megsértése bűntettének.  Azonban, amint arra a Somogy Megyei Főügyészség (1997. június 27.) határozata is hivatkozik, az eljáró SFOR katonák "a kapott parancsnak megfelelően jártak el".  Amennyiben a Btk 123. § (1) bekezdésének feltételei fennállnak, az eljáró katonák nem büntethetők.  

Az elrendelt zárlat jogosságának megítélése jelenti az ügy központi kérdését.  Ennek hiányában ugyanis az eljáró katonák formálisan jogellenes cselekménye materiálisan jogellenessé válik, és büntethetőséget kizáró ok hiányában a zárlatot elrendelő parancsnok, mint közvetett tettes felel a beadványozó személyi szabadságának megsértéséért.

A nyomozati iratok és a kapcsolódó jogszabályok alapján megállapítható, hogy 
	1) a kapuügyeleti szolgálati utasítás csak a magyar katonákra vonatkozik,
	2) együttes utasítás nem volt a cselekmény időpontjában, és a gyakorlatnak megfelelően a magyar katonák engedték át a Magyar Honvédség dolgozóit, míg az Amerikai Hadsereg katonái látták el ezt a feladatot az amerikai katonák és dolgozók tekintetében,
	3) a taszári honvédségi területhasználatáról írásos szabályozás nem volt,
	4) az Észak-atlanti Szerződés részes államai és a "Békepartnerség" más résztvevő államai közötti, fegyveres erőik jogállásáról szóló Megállapodás és annak Kiegészítő Jegyzőkönyve megerősítéséről és kihirdetéséről szóló 1995. évi CII. törvény mellékletének II. Cikke szerint: "A fegyveres erő, polgári állomány és ezek tagjainak, illetve hozzátartozóinak kötelessége a fogadó állam törvényeit tiszteletben tartani, és tartózkodni minden olyan tevékenységtől, amely a jelen egyezmény szellemével összeegyeztethetetlen, különösen a fogadó államban kifejtett bármilyen politikai tevékenységtől.  A küldő államnak is kötelessége ennek érdekében megfelelő intézkedéseket hozni."
	5) E Cikk előírásai értelmében "a küldő állam katonai hatóságai jogosultak a fogadó államon belül gyakorolni azon büntetőjogi vagy fegyelmi joghatóságukat, amivel a küldő állam jogszabályai ruházzák fel őket minden olyan személlyel szemben, aki ezen állam katonai jogszabályainak hatálya alá esik" (VII. Cikk 1. pont a)).
	6) Továbbá "a fogadó állam hatóságainak joghatósága van a fegyveres erő vagy polgári állomány tagja, illetve hozzátartozója által a fogadó állam területén elkövetett, a fogadó állam törvényei szerint büntetendő bűncselekmények esetében." (VII. Cikk 1. pont b)).
	7) Valamint "a Szerződő Felek hatóságai értesítik egymást minden olyan ügyben történő eljárásról, amelyben párhuzamos joghatóság áll fenn." (VII. Cikk 6. pont b)).
	8) Végül "a fegyveres erő reguláris katonai egységeinek vagy alakulatainak jogukban áll, hogy rendészetileg felügyeljenek minden olyan tábort, létesítményt vagy más objektumot, amit a fogadó állammal kötött egyezmény alapján használnak. A fegyveres erő katonai rendőrsége megtehet minden megfelelő intézkedést annak érdekében, hogy biztosítsa a rendet és biztonságot ezekben az objektumokban." (VII. Cikk 10. pont a)).

Először azt kell megállapítani, hogy a parancsnok által elrendelt zárlat kiterjedt-e a magyar katonákra.  Amennyiben nem, akkor valóban csupán a kapunál szolgálatot teljesítő, illetve később erőszakot és fenyegetést alkalmazó SFOR katonák követtek el a személyi szabadság megsértése bűntettét.  A Dr. Isaszegi János ezredes és Gray T. James ezredes által a beadványozóhoz írt angol nyelvű bocsánatkérő levél arról tanúskodik azonban, hogy a zárlat általános jellegű, mindenkire kiterjedő volt.  

A Btk 123. § szerint
"(1) Nem büntethető a katona a parancsra végrehajtott cselekményért, kivéve, ha tudta, hogy a parancs végrehajtásával bűncselekményt követ el.
(2) A parancsra elkövetett bűncselekményért a parancsot adó tettesként felel."

A beadványozóval szemben eljáró SFOR katonák cselekményével kapcsolatban a Btk 123. §  tekintetében csupán azt kell vizsgálni ebben az esetben, hogy azok tudhatták-e, hogy e cselekményükkel esetleg bűncselekményt valósítanak meg.  Bár a magyar büntetőjog általánosan elfogadja az ignorantia iuris neminem excusat tételét, ugyanakkor éppen az a tény, hogy mind a Somogy Megyei Rendőr-főkapitányság, mind pedig a Somogy Megyei Főügyészség jogosnak tekintette a kérdéses cselekményeket, arra utal, hogy összhangban a Kommentárban kifejtett állásponttal, miszerint "a parancs bűncselekményre vonatkozó jellegének nyilvánvalónak kell lennie", a Btk 123.§ (1) bekezdés szubjektív tényeleges tudatot tételez fel.  Ebben az eset nyilvánvaló, hogy az eljáró SFOR katonák abban a téves tudatban követték el a cselekményeiket, hogy  jogosan járnak el.  Következésképpen tehát csupán a parancsot adó felelősségét kell vizsgálni.

Amennyiben megállapítható, hogy a parancsot kiadó személy formálisan bűncselekményt követett el, azaz büntetendő, akkor csupán a materiális jogellenesség  azaz a társadalomra veszélyesség hiánya, vagy valamilyen büntethetőséget kizáró ok fennállása esetén nem állapítható meg büntetőjogi felelőssége.  A materiális jogellenesség megítélése nem lehet e vizsgálat tárgya, az a nyomozó és vád hatóságok valamint a bíróságok feladata.  Adott esetben tehát az az eldöntendő kérdés, hogy a parancsot kiadó személy illetve cselekménye tekintetében fennáll-e büntethetőséget kizáró ok.  Nem lehet feladata ennek a vizsgálatnak, hogy a büntető-igazságszolgáltatási szervek munkáját átvegye illetve helyettesítse.  Ezért e kérdéskör megválaszolásakor nem vizsgálhatom az adott cselekmények társadalomra veszélyességét.  Azt kell csak vizsgálnom, hogy a nyomozóhatóságok által elfogadott tényállás alapján annak megállapítása, hogy az adott cselekmények nem valósítanak meg formális értelembe vett bűncselekményt sérti-e az Alkotmányt illetve az alkotmányos jogok sérelmének közvetlen veszélye fennáll-e.

Az Alkotmánybíróság számos döntésében megállapította (pl. a 30/1992. (V. 26.) AB határozatban és legutóbb az 58/1997. (XI. 5.) AB határozatban), miszerint "Az alkotmányos büntetőjogból fakadó tartalmi követelmény, hogy a törvényhozó a büntetendő magatartások körének meghatározásakor nem járhat el önkényesen. Valamely magatartás büntetendővé nyilvánításának szükségességét szigorú mércével kell megítélni: a különböző életviszonyok, erkölcsi és jogi normák védelmében az emberi jogokat és szabadságokat szükségképpen korlátozó büntetőjogi eszközrendszert csak a feltétlenül szükséges esetben és arányos mértékben indokolt igénybe venni, akkor, ha az alkotmányos vagy az Alkotmányra visszavezethető állami, társadalmi, gazdasági célok, értékek megóvása más módon nem lehetséges."

A kriminalizáció alkotmányos jogvédő jellegéből következik tehát, hogy a személyi szabadság megsértése bűncselekmény a személyi szabadsághoz való alkotmányos jog (Alkotmány 55. §(1), Emberi Jogok Európai Egyezménye 5. Cikk (1)) ultima ratio-ként való védelmét szolgálja.  Ezen alkotmányos jog megsértése két esetben okozhat alkotmányos visszásságot: 
	a) Először, ha állami szerv, vagy állami szerv képviselője hivatali hatáskörében eljárva vagy azzal visszaélve sérti meg a sértett személyi szabadságát.
	b) Másodsorban, abban az esetben, ha bár magánszemély az elkövető, az államnak pozitív kötelezettsége van az adott alkotmányos jog - ebben az esetben a személyi szabadsághoz való jog - védelmére, és ezt elmulasztja.

A nemzetközi emberi jogi elveket követve, két korábbi jelentésemben rámutattam, hogy pozitív kötelezettsége csupán a szexuális szabadságot a legkomolyabb mértékben sértő bűncselekmények, illetve az emberi élet szándékos kioltása esetén van az államnak.  Ugyanakkor, ezek az esetek az állam kriminalizációs kötelezettségére vonatkoznak azaz, hogy az állam kötelessége az adott alkotmányos jogokat büntetőjogi eszközökkel is védeni.  Más megítélés alá kell vonni azonban azokat az eseteket, amikor már létezik a kérdéses alkotmányos jog büntetőjogi védelme, és csupán e védelemnek az érvényesítése illetve annak elmulasztása veti fel az alkotmányos problémát.  Ez a helyzet a harmadik személy által elkövetett alkotmányos jogok megsértése esetén.  Bár alapszabályként ezekért nem felel az állam, elvi éllel merül fel a kérdés, miszerint, ha egyszer szükségesnek és arányosnak ítéltetett az adott alkotmányos jog büntetőjogi védelme, akkor e védelem jogellenes megtagadása sérti-e az Alkotmányt?

Nem feladata e vizsgálatnak, hogy eldöntése milyen viszonyban áll ezzel a problémával az officialitás és az opportunitás elve.  Számos jogrendszerben érvényesül büntetőjogi opportunitás, és ez európai emberi jogi szabályozás is elfogadni látszik ennek lehetőségét még a feltétlen kriminalizáció esetében is.

Annak elfogadása, hogy a nyomozó és vádhatóságok jogában állhat adott bűncselekmény elkövetése esetén is az eljárás megindításának vagy folytatásának megtagadása, nem jelenti azonban azt, hogy e szervek mindig alkotmányosan alapozhatják a büntetőeljárás megindításának vagy folytatásának megtagadását arra a megállapításra, miszerint adott cselekmény nem bűncselekmény.

Alkotmányos jog büntetőjogi védelemben részesítése azt jelenti, hogy a törvényhozó akarta szerint, és az adott kriminalizáció alkotmányossága esetén a szükségességi tesztnek megfelelően, ez a védelem szükséges az alkotmányos jog érvényesítése céljából.  Ezért, amikor adott bűncselekményt megvalósítanak, akkor az adott alkotmányos jog sértésére kerül sor.  Bármely jog jogszabályi védelme az adott “védő-jogszabály” alkalmazása során valósul meg, azaz minden olyan esetben amikor a bűncselekmény elkövetőjét nem vonják felelősségre a büntetőjogi védelem, így az alkotmányos jog szükséges védelme is gyengül.  Ezért formálisan büntető-jogellenes cselekmények esetén csak akkor nem alkotmánysértő annak megállapítása, hogy adott cselekmény nem bűncselekmény, ha a cselekmény materiálisan nem jogellenes, azaz nem veszélyes a társadalomra.  Formálisan jogellenes bűncselekmények büntethetősége a Btk-ban, más jogszabályokban és a judikatúra által meghatározott büntethetőséget kizáró okok fennállása esetén hiányozhat.

A kérdéses ügyben eljáró hatóságok határozatai éppen erre az érvelésre épülnek:  A határozatok az 1995. évi CII. tv. 10. § a. pontja alapján jogosnak ítélték meg az adott zárlat elrendelését.  Ez a jogszabályi felhatalmazás zárja ki - a hatósági határozatok szerint - a parancs jogellenességét.  Annak megállapítása tehát, hogy a kérdéses esetben bűncselekmény valósult-e meg a jogszabályi felhatalmazás értelmezése alapján válaszolható meg.

A fentebb felsorolt idevágó tényezők alapján megállapítható, hogy egyfelől a parancsot kiadónak jogában állt, hogy rendészetileg felügyeljen minden olyan tábort, létesítményt vagy más objektumot, amit a fogadó állammal kötött egyezmény alapján az SFOR alakulatok használnak, és ennek keretében megtehetett minden megfelelő intézkedést annak érdekében, hogy biztosítsa a rendet és biztonságot ezekben az objektumokban.

Másfelől azonban, a kapuügyeleti szolgálati utasítás csak a magyar katonákra vonatkozott és együttes utasítás hiányában a gyakorlatnak megfelelően a magyar katonák engedték át a Magyar Honvédség dolgozóit, míg az Amerikai Hadsereg katonái látták el ezt a feladatot az amerikai katonák és dolgozók tekintetében.  Továbbá a taszári honvédségi területhasználatáról írásos szabályozás nem volt.  Végül pedig a magyar és SFOR egységeknek kötelessége volt értesíteni egymást minden olyan ügyben történő eljárásról, amelyben párhuzamos joghatóság állt fenn.

E rendelkezésekből megállapítható, hogy bár valóban jogában állt a parancsot kiadónak, hogy megtegyen "minden megfelelő intézkedést annak érdekében, hogy biztosítsa a rendet és biztonságot" (VII. Cikk 10. pont a)) a taszári Repülőtéren, a "minden" szó azonban nyilvánvalóan nem ruházott korlátlan hatalmat az adott parancsnokra.  Az intézkedéseknek bizonyos tartalmi és formai követelményeknek meg kellett felelniük.

A jogi normatív szabályozás hiányában a gyakorlat biztosította a materiális legalitás alkotmányos elvének megfelelően a normatív konzekvenciák kiszámíthatóságát.  Azaz együttes utasítás hiányában a gyakorlat szolgáltatta azt a normatív szabályozást, melyhez az érintettek magatartásukat igazították és mely megalapozta elvárásaikat.

Annak következtében azonban, hogy a kérdéses parancsot kiadó SFOR parancsnok megszegte az 1995. évi CII. tv. mellékletének VII. Cikk 6. pont b) szakaszában megfogalmazott értesítési kötelezettségét, egyrészt egyoldalúan megváltoztatta, a korábban kialakult kapuügyeleti gyakorlatot, másrészt megfosztotta a létesítményben tartózkodó, a magyar honvédség kötelékébe tartozó személyeket attól, hogy tudatosan normakövető magatartást tanúsítsanak.

Ebből azonban még nem következik, hogy egy formális követelmény sérelme, azaz az értesítés elmaradása, a parancsot alkalmatlanná tenné arra, hogy mint büntethetőséget kizáró ok a személyi szabadság megsértésének jogosságát megalapozza.  Amennyiben ugyanis a parancsnoknak joga volt az adott körülmények között az adott személyi körre nézve a személyi szabadságot korlátozni, az a tény, hogy a parancsnak formai hiányosságai voltak önmagában nem feltétlenül hat ki annak anyagi jogi minőségére.  

Ugyanakkor, bizonyos esetekben, amikor a formai követelmények anyagi jogokra, illetve mint ebben az esetben, alkotmányos jogokra is hatással vannak, azok figyelmen kívül hagyása miatt a parancs részben vagy egészben jogtalan lehet.  

A kérdéses intézkedés tartalmi követelményei az 1995. évi CII. tv. melléklete alapján nem egyértelműek.  Nem zárható ki a VII. Cikk 10. pont a) olyan értelmezése, mely lehetőséget biztosít az amerikai SFOR parancsnoknak a magyar honvédség katonáit érintő intézkedés egyoldalú megtételére. 

Az ilyen jellegű intézkedésekhez fűzött formai követelmény egyértelműbb: "a Szerződő Felek hatóságai értesítik egymást minden olyan ügyben történő eljárásról, amelyben párhuzamos joghatóság áll fenn." (VII. Cikk 6. pont b)).  Az 1995. évi CII. tv. mellékletének egyik szakasza sem, így a VII. Cikk 6. pont b) sem értelmezhető megengedő vagy deklaratív szabályozásként.  Hiszen a szabályozott életviszony jellegéből fakad, hogy kölcsönös tájékoztatás nélkül nem képzelhető el a két különböző ország katonai egységeinek az együttműködése.  Feltételezve, hogy 1995. évi CII. tv. melléklete értelmezhető úgy, miszerint az egyik ország katonai alakulatainak parancsnoka a másik ország hadseregének kötelékébe tartozó személyekre kiterjedő parancsot bocsáthat ki, megoldatlan marad az a kérdés, hogy a másik fél értesítése hiányában, miként lehet a parancs-követő magatartást elvárni a másik fél katonáitól.

Az adott esetben pedig ez történt.  Amennyiben például, az Amerikai Hadsereg szabályai a zárlatot megszegővel szemben fegyver használatra köteleznék a kapuügyeletet ellátó katonákat, akkor az adott esetben sem a zárlat voltát, sem az angolul hozzá intézet felszólításokat nem ismerő illetve nem értő beadványozó ellen akár fegyver használatra is sor kerülhetett volna.   A panasz tárgyává tett határozatok és a Dr. Isaszegi János ezredes és Gray T. James ezredes által a beadványozóhoz írt angol nyelvű bocsánatkérő levél érvelése szerint ebben a hipotetikus esetben a beadványozó megölése miatti büntetőjogi felelőséget, a zárlati parancs kiadásához való jog, mint jogellenességet kizáró ok, zárta volna ki. 

Nem állítható tehát, hogy a 1995. évi CII. tv. melléklete értelmében egy formai követelmény sérelme (pl. az értesítési kötelezettség elmulasztása) önmagában jogtalanná tenne egy intézkedést, mint az sem, hogy a másik ország hadseregének tagjaira kiterjedő parancs önmagában jogellenes lenne.  Amennyiben azonban a formai hiányosság, azaz, az értesítési kötelezettség elmulasztása egybeesik egy ilyen egyébként is kétséges tartalmi elemmel, mint amilyen a magyar honvédek mozgását behatároló egyoldalú amerikai parancs volt, akkor az adott intézkedés jogtalanná válik.

Következésképpen a jogtalan intézkedés, melynek következtében az azt végrehajtók megsértették a beadványozó személyi szabadságát megalapozza a zárlatot elrendelő SFOR parancsnok büntetőjogi felelősségét a magyar jog szerint.  A fentiek értelmében alkotmányosan nem lehetséges e felelősség vizsgálatának büntetőeljáráson kívüli lefolytatása.

Megállapítom, hogy a magyar honvédség és a Magyarországon állomásozó SFOR erők jogviszonya nincs kielégítően szabályozva.  E jogalkotási hiányosság alkotmányos jogok - pl. a jogbiztonsághoz való jog (Alkotmány 2. §), az élethez, emberi méltósághoz és testi épséghez való jog (Alkotmány 54. §) - sérelmének veszélyét rejti magában.  Közvetlen, azaz személyre és szituációra konkretizált veszélyről ugyanakkor még nem lehet beszélni.

Megállapítom továbbá, hogy a beadványozó személyi szabadsághoz való jogát a SFOR parancsnok által elrendelt zárlat korlátozta.  Önmagában ez nem tekinthető alkotmányos visszásságnak, mivel azt nem állami szerv, vagy hivatalos személy hatáskörében eljárva vagy azzal visszaélve okozta.  Mivel azonban az állam vállalta az adott jog büntetőjogi védelmét, alkotmányosan nem válogathatja meg, hogy kivel szemben és milyen szituációban érvényesíti azt, ha egyébként a büntethetőség feltételei fennállnak.  Ugyanakkor annak megállapítása, hogy egy formálisan büntetőjog-ellenes cselekmény a társadalomra veszélyes-e vagy sem, valamint a büntetőhatalom érvényesítésének módja és szigora, a kulpabilitás elvének határai között, az állam mérlegelési jogába tartozik.  Az adott esetben tehát, míg a társadalomra veszélyesség hiányát vagy csekély fokát alkotmányosan kimondhatja az államot képviselő hatóság, önmagában annak megállapítása, hogy a kérdéses cselekmény nem bűncselekmény sérti az emberek jog előtti egyenlőségének elvét, melyet az Alkotmány a 2. §-a szerinti jogállamiság elvén és az 57. §-ban meghatározott bíróság előtti egyenlőség elvén keresztül biztosít.

Ajánlás

	1. Élve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 24. §-ban biztosított jogommal kezdeményezem, hogy a nyomozás törvényességét felügyelő legfőbb ügyész utasítsa a hatáskörrel rendelkező hatóságokat a kérdéses cselekmények formális jogellenességének vizsgálatára, szem előtt tartva, hogy alkotmányos kötelesség a formális büntetőjog-ellenesség megállapítása a bűnösség, a cselekmény tényállásszerűségének fennállása és a büntethetőséget kizáró okok hiánya esetén. 

	2. Élve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 25. §-ban biztosított jogommal javaslom, hogy a honvédelmi miniszter fontolja meg, hogy milyen intézkedésekkel tudná orvosolni a Magyar Honvédség és az SFOR erők kapcsolatát meghatározó jelenlegi hiányos jogi szabályozásból adódó alkotmányos jogok sérelmének veszélyét.

Budapest, 1998. május 25.

Dr. Polt Péter