OBH 7627/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének
jelentése
Előadó: dr. Varga Zs. András
A vizsgálat megindítása
	A beadványt tevő - korábban a Magyar Honvédség hivatásos állományú tagja - azt kifogásolta, hogy a hivatásos szolgálati viszonya fennállása idején vele szemben folytatott fegyelmi eljárás során olyan adatokat használtak fel, melyek ezt megelőzően, a vallomástétel megtagadásának lehetősége nélkül folytatott "tényfeltáró vizsgálat" során keletkeztek. Sérelmezte továbbá, hogy a fegyelmi eljárás eredményéről nem kapott olyan határozatot, amely fegyelmi felelősségét megállapította volna, ám a későbbiekben szolgálati elöljárói felelősségét megállapítottnak tekintették.
	Mivel a leírt sérelmek összefüggésben állnak az Alkotmány 57. § (2) bekezdésében biztosított ártatlanság vélelmével, illetve a beadványt tevőnek az 57. § (1) bekezdésében biztosított tisztességes eljáráshoz való jogával, a beadvány vizsgálatát az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján megindítottam. Az eljárás során a Magyar Honvédség parancsnokától, vezérkari főnöktől (a továbbiakban: MHPK VKF) bekértem az ügyben született fegyelmi határozatok egy-egy példányát.

A megállapított tényállás
	A beadványt tevő - a Magyar Honvédség hivatásos állományú tagja - alárendelt katonai szervezet parancsnokaként teljesített szolgálatot. A szervezet tevékenységével összefüggésben 1996. novemberben szabálytalan eljárás gyanúja merült fel. A történtek kivizsgálása érdekében a MHPK VKF parancsban vizsgálatot rendelt el.
	A beadványt tevő által vezetett szervezetnél megjelent a parancs szerint létrehozott vizsgálóbizottság, melynek elnöke tájékoztatta a meghallgatni kívánt személyeket - köztük a beadványt tevőt -, hogy a vizsgálat "alapvetően tényfeltáró" jellegű, "ha azonban a vizsgálat során olyan adatok, tények jutnak a bizottság tudomására, amelyek fegyelmi vagy büntetőeljárás megindítását teszik indokolttá, a bizottság elnöke haladéktalanul megteszi a szükséges intézkedéseket. A vizsgálat lefolytatásának módszere az alakulatnál fellelhető dokumentumok tanulmányozása, valamint irányított beszélgetés formájában az ügyben érintett személyek meghallgatása." Ezt követően - hivatkozva arra, hogy ez az elrendelt vizsgálathoz tartozik - a vizsgálóbizottság helyettes elnöke írásban szólította fel a beadványt tevő parancsnokot, hogy valamennyi beosztottjával együtt írásban rögzítse, hogy a vizsgált tevékenységgel összefüggésben kitől, mikor és konkrétan milyen utasításokat kaptak. A felszólítás néhány pontosan meghatározott körülményre is kitért, és felszólította az alakulat parancsnokát, gondoskodjon arról, hogy a jelentések az előre meghatározott időpontra, írásban (gépelve) és oldalanként aláírva, az érintettek pedig személyesen álljanak a bizottság rendelkezésére.
	A szóban forgó esemény miatt a tényfeltáró vizsgálatot követően büntetőeljárás, illetve fegyelmi eljárások indultak. Az alakulat parancsnoka - a beadványt tevő - ellen a MHPK VKF határozata rendelte el a fegyelmi eljárást. A határozat szerint az eljárásra fegyelemsértés alapos gyanúja miatt volt szükség, mivel a tényfeltáró vizsgálatot folytató bizottság megállapította, hogy a parancsnok - a határozatban pontosan meghatározott - mulasztása hozzájárult az eljárások alapjául szolgáló, jogszabályba ütköző cselekményhez. A fegyelmi bizottság eljárása során készült jegyzőkönyvek tanúsága szerint a beadványt tevő, illetve jogi képviselője többször jelezték azzal kapcsolatos kifogásukat, hogy a tényfeltáró vizsgálat során írásos nyilatkozatot "csikartak ki" anélkül, hogy jogairól előzetesen tájékoztatták volna, a jelentés pedig a fegyelmi eljárás anyagát képezi. A beadványt tevő azt is kifogásolta, hogy a fegyelmi eljárást elrendelő határozat a vizsgálat befejezése előtt egyértelműen megállapította, hogy mulasztást követett el. A kifogásoknak a fegyelmi bizottság, illetve annak vezetője nem tulajdonított jelentőséget, és összefoglaló jelentésében a beadványt tevőt feddés fenyítéssel javasolta sújtani.
	A vizsgálat lefolytatását követően a MHPK VKF levélben értesítette a beadványt tevőt arról, hogy "...a (...) számú határozatomban az Ön ellen elrendelt fegyelmi eljárást - tekintettel a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény 120. § (2) bekezdésében foglaltakra - megszüntetem..." A levél semmilyen indokolást nem tartalmazott. Hasonló tartalmú levelet kapott a beadványt tevő szolgálati elöljárója is.
	A levél tartalmára tekintettel a beadványt tevő a jogi képviseletével kapcsolatos költségek megtérítését kérte elöljárójától. A MHPK VKF arról értesítette, hogy kérelmét elutasítja, mivel a költségek megtérítését a szolgálati törvény (1996. évi XLIII. törvény, a továbbiakban: Hszt.) csak abban az esetben teszi lehetővé, ha a fegyelemsértést nem állapítják meg, ehhez képest a beadványt tevő fegyelmi felelősségét megállapították, és vele szemben fenyítés helyett figyelmeztetést alkalmaztak. Bár az értesítés jogorvoslatra vonatkozó kioktatást nem tartalmazott, a beadványt tevő fellebbezést jelentett be, melyben hivatkozott arra, hogy a MHPK VKF a személyes meghallgatása során szóban arról tájékoztatta, hogy fegyelmi felelősségét nem állapította meg, és fenyítést sem alkalmaz, egyébként is az eljárás befejezésekor kapott levél szerint az eljárást megszüntették. A fellebbezésre írt válaszában a MHPK VKF megerősítette korábbi álláspontját, mely szerint "Az Ön ellen lefolytatott fegyelmi eljárás során a fegyelmi felelőssége megállapításra került.", a fegyelemsértés tárgyi súlyára tekintettel azonban eltekintett a fenyítéstől, és figyelmeztetésben részesítette. Tájékoztatta továbbá a beadványt tevőt, hogy fellebbezését továbbította a honvédelmi miniszterhez. A miniszter határozatában helyben hagyta a MHPK VKF döntését azzal, hogy a fegyelmi eljárást nem annak alaptalansága, hanem a fenyítés mellőzése miatt szüntették meg.
	Hivatalomhoz intézett beadványában az érintett parancsnok azt kifogásolta, hogy a fegyelmi eljárás alapjául szolgáló tényfeltáró vizsgálat során a jelentéstételt nem tagadhatta meg, így voltaképpen önmaga ellen vallott. Sérelmezte továbbá, hogy a fegyelmi eljárás során nem kapott olyan határozatot, amely fegyelmi felelősségének megállapítását tartalmazta volna, így erről csak egy, a saját kérelmére lefolytatott járulékos eljárás során értesült.
	Megkeresésemre a MHPK VKF helyettese megküldte az ügyben született fegyelmi határozatokat és parancsokat, tájékoztatott továbbá arról, hogy "...egy személy - mivel nem követett el fegyelemsértést - nem került felelősségre vonásra. Két személy szóbeli figyelmeztetésben részesült." A beadványt tevővel szemben "pedig - tekintettel, hogy nevezettel szemben büntetőeljárás indult - nem került sor fegyelmi fenyítés kiszabására." Úgy foglalt állást továbbá, hogy a fegyelmi határozatokkal szemben az érintettek nem jelentettek be panaszt, így a Hszt-ben biztosított rendes jogorvoslatot nem merítették ki.

A vizsgálat megállapításai
	Az MHPK VKF számára írt megkeresésemre küldött válaszlevél rendes jogorvoslatra vonatkozó észrevételével kapcsolatban az alábbiakat állapítottam meg. Az Obtv. 16. § (1) bekezdése értelmében az országgyűlési biztoshoz a hatóságok határozatai vagy mulasztásai következtében az alkotmányos jogokat ért sérelem vagy ennek közvetlen veszélye miatt  lehet fordulni feltéve, hogy az érintett a rendelkezésére álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, vagy ilyen jogorvoslat nincs biztosítva számára. A beadványt tevő azonban éppen a rendes jogorvoslattal megtámadható határozat hiányát kifogásolta, vagyis alkotmányos jogot érintő visszásság közvetlen veszélyét eredményező olyan mulasztást, amely ellen nem vehető igénybe jogorvoslati eszköz. A beadvány országgyűlési biztosi vizsgálatának tehát nem volt akadálya. Vizsgálatom során az alábbiakat állapítottam meg:

I.
	A Magyar Köztársaság Alkotmányának 57. § (2) bekezdése - az ártatlanság alkotmányos vélelme - értelmében senki nem tekinthető bűnösnek mindaddig, amíg büntetőjogi felelősségét a bíróság jogerős határozata nem állapította meg. Az Alkotmánybíróság 41/1991. (VII. 3.) AB határozata szerint:
"Az ártatlanság vélelmének ily módon megfogalmazott védelmét biztosítja, ha az ügyfél vallomását jogosult megtagadni.
Az Alkotmánybíróság természetesen tisztában van azzal, hogy ez az alkotmányos elv elsősorban büntetőjogi elv. Álláspontja szerint azonban olyan egyéb eljárásokban (...), ahol az eljárás alá vont ügyfél vallomástétele esetében önmagát bűncselekménnyel vádolná, alkalmazandó. Mód van tehát ilyen esetben az Alkotmány tágabb értelmezésére."
Erre az álláspontra hivatkozott az Alkotmánybíróság a 39/1997. (VII. 1.) AB határozatában, melyben megállapította, hogy az ártatlanság vélelmének, mint eljárási alapelvnek mindvégig érvényesülnie kell az orvosi kamara etikai eljárása során, és utalt arra, hogy ez irányadó a köztisztviselők elleni fegyelmi eljárásra is. Az ártatlanság vélelme kiterjesztő értelmezésének alátámasztására az Alkotmánybíróság a 63/1997. (XII. 12.) AB határozatában felhívta a figyelmet arra, hogy az Emberi Jogok Európai Egyezménye (kihirdette az 1993. évi XXXI. törvény ) 6. Cikk 1. bekezdésében megfogalmazott ártatlanság vélelmét az Emberi Jogok Európai Bírósága olyan magatartások megítélésénél is alkalmazza, amelyek a nemzeti jog szerint fegyelmi vagy szabálysértési eljárás alapjául szolgálnak. A "minősítés" szempontjából ugyanis a strasbourgi szervek azt vizsgálják, hogy a cselekmény kriminális jellegű-e (ennek során figyelemmel vannak arra is, hogy az adott magatartást a többi tagállamban milyen felelősségi alakzaton belül helyezik el), mi a funkciója a kilátásba helyezett és ténylegesen alkalmazott szankciónak (a büntetőjoghoz hasonlatos-e és a megtorlást-elrettentést szolgálja-e), valamint az milyen mértékű.
	A leírtakra tekintettel megállapítottam, hogy a szolgálati jogviszonnyal összefüggésben folytatható fegyelmi eljárásra irányadónak kell tekinteni az ártatlanság vélelmének követelményét. Erre vonatkozó szabályt tartalmaz a Hszt. 134. § (2) bekezdése is, mely szerint a fegyelmi eljárás alá vont személyt a vizsgálat folyamán a jogaira ki kell oktatni. A rendelkezésemre álló adatok szerint a beadványt tevőt a vele szemben folytatott fegyelmi eljárás során jogaira kioktatták, és ezt a jegyzőkönyvben rögzítették. A továbbiakban azt vizsgáltam, hogy az előzetes vizsgálat folytatása, illetve az annak során rögzített adatok felhasználása a fegyelmi eljárásban sértette-e a beadványt tevőnek az ártatlanság vélelméhez való alkotmányos jogát.
	A honvédelemről szóló 1993. évi CX. törvény 40. § (1) bekezdése értelmében a MHPK VKF szolgálati elöljárója a honvédség teljes személyi állományának; felelős a honvédség hadrafoghatóságáért, felkészítéséért és kiképzéséért, működésének mindenoldalú biztosításáért, továbbá a személyi állomány magas fokú fegyelméért. Nyilvánvaló tehát, hogy elöljáróként jogosult a vezetése alatt álló bármely szervezeti egység működését megismerni, ezzel összefüggésben az érintetteket írásban vagy szóban jelentéstételre kötelezni. Az a joga sem vitatható, hogy e jogosítványait mások, így akár vizsgálóbizottság közreműködésével gyakorolja. Megállapítottam ezért, hogy a szóban forgó esetben a szabálytalan tevékenység bizottság útján történő kivizsgálása önmagában nem okoz alkotmányos visszásságot. Egy ilyen vizsgálat adatainak értékelése természetesen nem vezethet fegyelmi vagy büntetőjogi felelősség megállapítására, mivel ezt a Hszt., illetve a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény - az Alkotmány hivatkozott előírására tekintettel - különleges, az érintett jogait és érdekeit védő eljárás útján teszi lehetővé. A forma nélküli vizsgálat eredményeként tehát nem mondható ki az, hogy a vizsgálattal érintett személy fegyelmi vétséget vagy bűncselekményt követett el. (A fegyelmi és a büntető felelősség jogi "rokonságára" utal a Hszt. is, amikor 121. -ában a fenyíthetőséget kizáró okok értelmezésére a Btk. előírásait rendeli alkalmazni.)
	Nem zárható ki ugyanakkor az sem, hogy a vizsgálóbizottság eljárása - amint erre az érintetteket figyelmeztették is - olyan tényekre is fényt derít, amelyek alkalmasak a fegyelmi vagy büntetőeljárás megindítására. Az eljárási előírások, így a vizsgálattal érintett személyeket védő garanciák hiányában nem zárható ki az, hogy a vizsgált személyek maguk közölnek olyan adatokat, amelyek által önmagukat vádolják fegyelmi vétség vagy bűncselekmény elkövetésével. Míg a vizsgálat során az érintetteket - szolgálati viszonyuk alapján - általában válaszadási, illetve jelentéstételi  kötelezettség terheli,  az ártatlanság Alkotmányban rögzített vélelme alapján megilleti őket az a jog - és ezt a szolgálati viszony nem korlátozza -, hogy ne tegyenek jelentést olyan tényről, amely a felelősségüket megalapozza. E joguk szükségképpeni korlátját jelentik azok a helyzetek, amelyekben megtörtént, és a felelősséget megalapozó cselekménynek az ártatlanság vélelmén alapuló elhallgatása esetleg maga alapozza meg a mulasztáson alapuló felelősséget.
	Az ártatlanság vélelme természetesen a vizsgálat elrendelőjét, illetve folytatóját is köti, vagyis a vizsgált személyeket nem kötelezhetik arra, hogy önmagukat vádolják. A rendelkezésemre álló adatok szerint a MHPK VKF által elrendelt tényfeltáró vizsgálat során a vizsgálóbizottság vezetője figyelmeztette az érintetteket, hogy ha a vizsgálat során olyan adatok, tények jutnak a bizottság tudomására, amelyek fegyelmi vagy büntetőeljárás megindítását teszik indokolttá, haladéktalanul megteszi a szükséges intézkedéseket. A figyelmeztetésre tekintettel nem állítható, hogy a bizottság olyan vallomást kívánt volna az érintettektől, melyekkel önmagukat vádolták volna, vagyis a rendelkezésemre álló adatok alapján az ártatlanság vélelmének az előzetes vizsgálat folytatása általi megsértése nem állapítható meg. A figyelmeztetést követően, az ártatlanság vélelmének megsértése nélkül tett vallomások, illetve egyéb adatok későbbi, fegyelmi eljárás során történt felhasználása tehát az alkotmányos jogok szempontjából nem kifogásolható.

II.
	Az előbbiekben megállapítottam, hogy a tényfeltáró vizsgálat adatainak értékelése eredményeként nem mondható ki az, hogy a vizsgálattal érintett személy, így a beadványt tevő fegyelmi vétséget követett el, mivel ennek a normatív - jogi felelősséget és következményt hordozó - ténynek a kijelentését a Hszt. az ártatlanság alkotmányos vélelmére tekintettel különleges, az érintett személy jogait és érdekeit védő eljárás  alapján teszi lehetővé.
	A Hszt. 128. § (1) bekezdése értelmében az állományilletékes parancsnok akkor rendelhet el fegyelmi eljárást, ha a tudomására jutott tények fegyelemsértés alapos gyanúját alapozzák meg. A 119. § (1) bekezdése értelmében fegyelemsértést követ el, aki a szolgálati viszonnyal kapcsolatos kötelezettségét vétkesen megszegi. A fegyelmi eljárás megindításának alapja tehát a szolgálati viszonnyal kapcsolatos kötelezettség vétkes megszegésének alapos gyanúja. Az előzetes vizsgálat ezért a feltárt tények értékelése során a fegyelmi felelősség  megállapítására nem, hanem mindössze ennek alapos gyanújára vezethetett. Ez azt jelenti, hogy az előzetes vizsgálat alapján feltárt tények alapján - sem a vizsgálatról készült jelentésben, sem pedig a fegyelmi vizsgálat elrendeléséről hozott határozatban - nem jelenthető ki a fegyelmi vizsgálattal érintett személyről az, hogy kötelezettségét vétkesen megszegte, nem tehető továbbá más, ezt a tartalmat hordozó kijelentés.
	A szóban forgó esetben a MHPK VKF határozata pontosan meghatározott eseményeket rögzített tényállásként, majd ezeket mulasztásnak minősítette, melyről megállapította, hogy hozzájárult a jogszabályba ütköző eredményhez. A határozat - bár a beadványt tevő eljárását mulasztásnak minősítette - sem azt nem állapította meg, hogy kötelezettségét megszegte, sem a vétkességre vonatkozó megállapítást nem tartalmazott. Megállapítottam ezért, hogy a MHPK VKF határozata nem tartalmazott olyan kijelentést, amely a beadványt tevő vétkes kötelezettségszegését mondta volna ki, vagy közvetve ilyen tartalmat hordozott volna, így a fegyelemsértést, illetve a beadványt tevő felelősségét nem állapította meg, nem okozott tehát visszásságot a beadványt tevő ártatlanságának alkotmányos vélelmével összefüggésben.

III.
	A Hszt. 128. § (1) bekezdése értelmében a fegyelmi eljárást elrendelő állományilletékes parancsnok a fegyelmi vizsgálat lefolytatására vizsgáló személyt vagy bizottságot bíz meg. A 135. § (3) bekezdése értelmében a vizsgáló jelentésben foglalja össze az eljárás alá vont személy és képviselője észrevételeivel kapcsolatos véleményét és az ügy lezárására vonatozó javaslatát, majd az iratokat és a jelentést átadja az állományilletékes parancsnoknak. A 136. § (1) bekezdése szerint a parancsnok meghallgatást tart, majd - a 138. § alapján - elbírálja az ügyet. Erről - a 141. § értelmében - megindokolt határozatot kell hozni, amely ellen a 142. és 144. §-ra tekintettel panasznak, illetve bírósági eljárásnak van helye. A Hszt. irányadó szabályai alapján tehát a fegyelmi felelősséget, a vétkes kötelezettségszegésben megnyilvánuló fegyelemsértést csak indokolt határozatban lehet megállapítani. Ennek megfelelően a fegyelmi felelősséget a határozatban ki kell jelenteni, a megállapított tényeket és az azokból levont következtetéseket értékelni kell és szükség szerint meg is kell magyarázni, a határozatban továbbá ki kell oktatni az érintettet a lehetséges jogorvoslati lehetőségekre.
	Megállapítottam, hogy a beadványt tevő a Hszt. szabályainak megfelelő fegyelmi felelősséget megállapító határozatot nem kapott. A MHPK VKF levele ilyen határozatnak nem tekinthető, ugyanis nem jelentette ki azt, hogy a beadványt tevőt fegyelmi felelőség terheli, és indokolást egyáltalán nem tartalmazott. Az alaki hibákat a későbbiekben sem pótolták, a levél szövege pedig egyébként sem tartalmazott egyértelmű megállapításokat. A levélben ugyanis az alábbi rendelkezés olvasható: "...a (...) számú határozatomban az Ön ellen elrendelt fegyelmi eljárást - tekintettel a fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szolgálati viszonyáról szóló 1996. évi XLIII. törvény 120. § (2) bekezdésében foglaltakra - megszüntetem..." A Hszt. 120. §-a az alábbi rendelkezéseket tartalmazza:
"120. § (1) A fenyítés célja a szolgálati rend és fegyelem védelme, az elkövetőnek és másoknak a fegyelemsértéstől való visszatartása.
(2) A fenyítés mellőzhető, ha a fegyelemsértés olyan csekély súlyú, hogy – figyelembe véve a fegyelemsértőnek a magatartását és a szolgálati rendhez való viszonyát – az (1) bekezdésben meghatározott cél figyelmeztetéssel is elérhető."
A levél által hivatkozott rendelkezés - 120. § (2) - tehát akkor alkalmazható, ha az állományilletékes parancsnok a fegyelmi eljárás során az ügyet elbírálja, vagyis az érintett fegyelmi felelősségét - fenyítéssel sújthatóságát - megállapítja, de a fegyelemsértés súlyára tekintettel a fenyítés kiszabását szükségtelennek tartja, és helyette figyelmeztetést alkalmaz. A Hszt. fentiekben értelmezett rendelkezései alapján megállapítható, hogy a fenyítés mellőzése és figyelmeztetés alkalmazása csak a törvény előírásainak megfelelő, indokolt határozatban lehetséges. A MHPK VKF levele ezeknek a feltételeknek nem felelt meg, bár a 120. § (2) bekezdésére hivatkozás utalt a fegyelmi felelősség megállapítására. A levélben megfogalmazott rendelkezés ugyanakkor az eljárás megszüntetése volt. A Hszt. 140. § (1) bekezdése sorolja fel a megszüntetés eseteit:
"140. § (1) A fegyelmi eljárást meg kell szüntetni, ha
a) a magatartás fegyelemsértést vagy szabálysértést nem valósított meg,
b) az eljárás alá vont személy vétkessége nem állapítható meg,
c) a fegyelemsértést nem az eljárás alá vont személy követte el,
d) az ügyet más eljárásban már elbírálták,
e) az eljárás alá vont személy meghalt, vagy – a szabálysértés esetét kivéve – szolgálati viszonya megszűnt,
f) a cselekmény elévült."
A fegyelmi eljárás megszüntetése tehát az ügy fegyelmi felelősség megállapítása nélküli befejezését jelenti, azt, hogy a törvényben meghatározott okok valamelyike miatt az ügy érdemben nem bírálható el, vagy pedig az eljárás során azt állapítják meg, hogy az eljárás alá vont személyt fegyelmi felelősség nem terheli. Ha tehát a fegyelmi eljárást az állományilletékes parancsnok megszünteti, akkor az - ebben az esetben is kötelező - indokolt határozatban az érintett fegyelmi felelősséget nem mondhatja ki. A 138. § a megszüntetést kifejezetten az előbbi esetekre tartja fenn ("ha pedig a 140. § (1) bekezdésben meghatározott eset áll fenn, az eljárást megszünteti").
	A leírtak alapján megállapítottam, hogy a fegyelmi eljárást elrendelő MHPK VKF nem hozott olyan határozatot, amely a beadványt tevő fegyelmi felelősségét a Hszt. előírásainak megfelelően megállapította volna. Az indokolást nem tartalmazó levél az eljárás megszüntetéséről - a fegyelmi felelősség megállapításának elmaradásáról - rendelkezett, bár a fenyítés mellőzésével alkalmazott figyelmeztetést lehetővé tevő törvényi rendelkezésre hivatkozva a fegyelmi felelősség megállapítottságára is utalt. A beadványt tevő fegyelmi felelősségét a törvény előírásainak megfelelően megállapító indokolt határozat tehát annak ellenére nem született, hogy a MHPK VKF a beadványt tevő költségtérítési kérelmének elutasítása, a fellebbezéssel kapcsolatos állásfoglalás során, a honvédelmi miniszter pedig a fellebbezést elutasító másodfokú határozatban a beadványt tevő fegyelmi felelősségét megállapítottnak tekintette. A megkeresésemre írt válaszában a MHPK VKF helyettese a korábbiaktól eltérő tájékoztatást adott, egyben megerősítette, hogy a fegyelmi felelősséget megállapító határozat nem született. A tájékoztatás szerint ugyanis - melyhez a beadványt tevő ügyében hozott határozatot nem mellékeltek -, a beadványt tevővel szemben nem szabtak ki fegyelmi fenyítést, mivel ellene büntetőeljárás indult.
	A MHPK VKF tehát annak ellenére megállapítottnak tekintette a beadványt tevőt terhelő fegyelmi felelősséget, alkalmazta ennek jogkövetkezményeit, a figyelmeztetést, illetve megtagadta a költségek megtérítését, hogy a fegyelmi felelősség törvényi előírásoknak megfelelő megállapítására nem került sor, az eljárást befejező határozat pedig nem tartalmazott indokolást. Megállapítottam, hogy a MHPK VKF eljárása visszásságot okozott a beadványt tevőt az Alkotmány 57. § (2) bekezdése alapján megillető ártatlanság vélelmével, illetve a Magyar Köztársaság Alkotmányának 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiságból fakadó jogbiztonsággal összefüggésben, továbbá a fegyelmi eljárás befejezése visszásságot okozott az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében biztosított tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben is, melyről már több esetben megállapítottam, hogy nem csak a bíróságok eljárására vonatkozik (OBH 4574/1997., OBH 8441/1996., OBH 6416/1996).

Ajánlások
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem, hogy a Magyar Honvédség parancsnoka, vezérkari főnök 
	1. az alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása érdekében gondoskodjon a beadványt tevő ügyében a fegyelmi eljárást követően született határozatok olyan módosításáról, melyek megfelelnek a valós jogi helyzetnek;
	2. az alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok megelőzése érdekében gondoskodjon arról, hogy a fegyelmi, illetve egyéb - tényfeltáró, előzetes - vizsgálatok során az eljárást folytató személyek fordítsanak kiemelt figyelmet az eljárással érintettek jogainak ismertetésére, illetve ennek írásos rögzítésére, a fegyelmi határozatok megfogalmazása során következetesen tartsák be a törvény előírásait, különös tekintettel a formai előírásokra.

	Kérem a Magyar Honvédség parancsnokát, vezérkari főnököt, hogy kezdeményezéseim tekintetében kialakított érdemi állásfoglalásáról, illetve a megtett intézkedésről a kezdeményezés kézhezvételétől számított harminc napon belül tájékoztatni szíveskedjen. Felhívom továbbá figyelmét, hogy ha kezdeményezésemmel nem ért egyet, azt a fenti határidőn belül köteles véleményével ellátva felügyeleti szervéhez felterjeszteni.

Budapest, 1998. szeptember 14.

Dr. Polt Péter