OBH 6506/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr.Kántor Ferenc
Az eljárás megindítása

F. J. (panaszos) budapesti lakos beadvánnyal fordult az Országgyűlési Biztos Hivatalához. Panaszos sérelmezte, hogy az Országgyűlési Biztos Hivatalában 1997. július 2-án rögzített és az OKKH-hoz áttett beadványára - mely arra vonatkozik, hogy az 1997. évi XXIX. törvény alapján jár-e neki kárpótlás azon a címen, hogy édesapját 1944. decemberében a Szovjetunióba hurcolták, s ezt követően 1947. szeptemberéig ott tartották, német származása miatt - nem kapott választ. 

Mivel a rendelkezésemre álló iratok alapján a jogbiztonság megsértésének veszélyére lehetett következtetni, vizsgálatot rendeltem el. Ennek során tájékoztatás és iratok megküldése céljából megkerestem az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatalt (OKKH). 

Megállapított tényállás

A rendelkezésemre álló iratok és a kapott tájékoztatás alapján a következő tényállást állapítottam meg: Panaszosnak az OKKH-hoz írt levelében olvasható, hogy "Én 1997. júniusában a fenti hivatalban érdeklődtem V. M. ügyintézőnél, aki határozottan kijelentette, hogy szerinte nem jár nekem az 1997. évi XXIX. törvény alapján az ügyben kárpótlás. Utána a Parlament panaszirodájában nem adtak érdemi választ, lehet, hogy érintettségi alapon az ügyeletes szóban lesöpörte az ügyet, s mintegy 3-4 percen belül kisegített az irodából. Majd 1997. július 2-án felkerestem az Országgyűlési Biztosok Hivatalát ....."  Panaszos később - 1997. október 7. napján is - felkereste az Országgyűlési Biztosok Hivatalát, amikor az ügyintéző tájékoztatta panaszost az országgyűlési biztos  hatásköréről és arról, hogy az 1993. évi LIX. törvény 16. §-ának (1) bekezdése alapján "az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte, vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva". A jogvesztő határidőre is tekintettel ügyintéző panaszosnak azt tanácsolta, hogy kérelmét még a mai napon nyújtsa be az OKKH-hoz. Panaszos beadványa az országgyűlési biztos hatáskörének hiánya miatt áttételre került az OKKH-hoz, melyről egyidejűleg panaszos tájékoztatást kapott. 

Panaszos ezt követően többször fordult az OKKH elnökéhez, hol azt sérelmezve, hogy az OKKH munkatársai "lekezelően viselkedtek vele", holt azt sérelmezve, hogy a "beadványa nem volt lekönyvelve (nem volt gépben)", illetve, hogy OKKH postázójának vezetője nem fogadta, amit Ő megaláztatásként élt meg, továbbá, hogy sürgős találkozást kért az OKKH elnökétől 1997. december 20-án, "azonban a mai napig, 1997. december 2. napjáig, nem reflektáltak az ügyre". 

A jogszabályi háttér és a vizsgálat megállapításai

Az 1997. évi XXIX. törvény 7. §-ának (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy: "Aki a Tv. 2. §-a (1) bekezdésének c) és d) pontja, illetőleg 3. §-a (1) bekezdésének c) pontja alapján jogosult kárpótlásra, e törvény hatálybalépésétől számított 4 hónapon belül a lakóhelye szerint illetékes megyei (fővárosi) kárrendezési hivatalhoz vagy az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatalhoz (a továbbiakban: OKKH) nyújthatja be kárpótlás iránti kérelmét. A kérelmet első fokon az OKKH bírálja el."

Az idézett törvényhely szerint a kárpótlás megállapítása iránti eljárás kérelemre indul. Kárpótlási ügy államigazgatási eljárásjogi értelemben akkor keletkezik, ha a kérelmet panaszos már a kárpótlási hivatalhoz benyújtotta. Panaszos pedig 1997. október 7. napján nyújtotta be kérelmét, melyet 1997. október 9. napján iktattak az OKKH-nál. 

Annak eldöntése, hogy német származása miatt a Szovjetunióba elhurcolt (1944. december, 1947. szeptember) és panaszos "emlékezete szerint 1947. őszén hazakerült" édesapja után panaszosnak jár-e kárpótlás, az 1997. évi XXIX. törvény alapján nem tartozik az országgyűlési biztos hatáskörébe.  Ezért az országgyűlési biztos általános helyettese, mint hatáskörébe nem tartozó ügyet, az 1993. évi LIX. törvény 19. § (3) bekezdése alapján a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező OKKH-hoz tette át, melyről panaszost egyidejűleg értesítette. 

Az 1997. évi XXIX. törvénnyel módosított - az életüktől és szabadságuktól politikai okból jogtalanul megfosztottak kárpótlásáról szóló 1992. évi XXXII. törvény ma is hatályos és az ügyben irányadó 14. §-ának rendelkezése kimondja, hogy "E törvény alapján benyújtott kárpótlási kérelmek elbírálására az 1991. évi XXV. törvény 10–12. §-ában foglaltak irányadók ...."

Az 1991. évi XXV. törvény hivatkozott szabályai pedig azt írja elő, hogy "az ügyintézési határidő a kérelem benyújtásától számított 6 hónap, melyet a hivatal vezetője egy ízben legfeljebb 3 hónappal meghosszabbíthat". Ez azt jelenti, hogy a kárpótlási hivatalnak az a kötelessége, hogy panaszos kárpótlási kérelmét - legkésőbb 1998. április 9. napjáig - határozattal bírálja el. Köztudomású, hogy ez a határidő még nem járt le.

Ehhez képest panaszos kárpótlás iránti kérelme 1997. október 7. napján történt postázása óta, az OKKH elnöke panaszosnak már háromszor küldött kimerítő, részletes tájékoztatást (melyek kelte 1997. november 27., 1997. december 9., 1998. január 3.).  

OKKH elnöke ez alkalmakkor panaszost többek közt arról is tájékoztatta, hogy az országgyűlési biztos általános helyettese panaszos kérelmét ügyintézésre az OKKH-hoz áttette, hogy panaszos a benyújtott kérelme alapján kárpótlásra nem jogosult, hogy panaszos azért nem jogosult kárpótlásra, mert a szovjet kényszermunkára hurcolás miatt csak a sérelmet szenvedett, annak halála esetén pedig a túlélő házastárs jogosult. OKKH elnökének tájékoztatása arra is kiterjedt, hogy panaszos miért nem kaphat kárpótlást, illetve, hogy az OKKH dolgozóinak minden egyes kérelmezőt nem feladatuk fogadni. 

A vizsgálat megállapította, hogy panaszos többször megkereste a beadványában megjelölt hivatalok mellett az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatalt is olyan időpontban, amikor kárpótlás iránti kérelmét még be sem adta, azaz amikor még nem volt az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény szerinti ügye sem, majd ezt követően írásban is három alkalommal az OKKH elnökét, s ezekkel az indokolatlan és idő előtti megkereséseivel, érdeklődéseivel, a hivatalok munkatársait elvonta a feladatuk intézésétől.

Bár a hírközlő szervek többször nyilvánosságra hozták - így hát köztudott - hogy az 1997. évi XXIX. törvény alapján több mint 200 ezer beadvány - köztük panaszosé is - érkezett a kárpótlási hivatalokhoz.  Panaszos e körülményt figyelmen kívül hagyva alaptalanul követelte, hogy kérelmére - még annak benyújtása előtt, illetve azt követően - több hónappal a törvényes ügyintézési határidő lejárta előtt, vele döntést közöljenek. Ilyen kérés teljesítésére az OKKH-t egyetlen jogszabály sem kötelezi, mint ahogy ennek követelésére panaszost egyetlen jogszabály sem jogosítja fel, de arra sem, hogy panaszos az általa megkeresett szervek ügyintézőinek tevékenységét, magatartását, kellő alap nélkül, az általa leírt módon minősítse.

A vizsgálat megállapította, hogy a panaszbeadványban foglalt kárpótlási kérelem elintézésének határideje még nem telt le, hogy az említett kérelem intézése során az OKKH a hatályos jogszabályok rendelkezéseit betartotta. Az OKKH eljárása alkotmányos visszásságot nem vet fel, ezért panaszos beadványát alkotmányos visszásság hiányában el kellett utasítanom. 

Jelentésem egy példányának megküldésével panaszost, valamint az OKKH elnökét is tájékoztattam. 

Budapest, 1998. február 11.

Gönczöl Katalin