OBH 6144/1997
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Előadó: dr. Bakos Anita

A vizsgálat megindítása

Egy pszichiáter főorvos panasszal fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert tapasztalatai szerint olyan esetekben is bevonják a pszichiátriai kezelést követően a pszichotikus, elsősorban schrizophren betegek jogosítványát, amikor a beteg állapota ezt nem indokolja.

A beadványban megfogalmazott panasszal kapcsolatban felmerült az Alkotmány 2. § (1) paragrafusában foglalt jogbiztonsághoz való jog és a 70/A. §-ban foglalt diszkrimináció tilalma sérelmének gyanúja, ezért az ügyben 1999. április 20-án megindítottam a vizsgálatot. A vizsgálat során megkerestem az ÁNTSZ Fővárosi Intézetének pszichiátriai szakfelügyelő orvosát és tájékoztatást kértem a pszichiátriai betegek járművezetői alkalmasságának megítélésével kapcsolatos eljárásról.

Az érintett alkotmányos jog

A Magyar Köztársaság Alkotmánya

2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
[...]
70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
(2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.

Alkalmazandó jogszabályok

A közúti járművezetők egészségi alkalmasságának megállapításáról szóló 13/1992. (VI. 26.) NM rendelet

20. § Ha az orvosnak tudomása van arról, hogy az általa kezelt személy vezetői engedéllyel rendelkezik és nála olyan betegséget, illetőleg állapotot észlel, amely közúti járművezetésre való alkalmasságát kérdésessé teszi, az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi szolgálatnak a közúti járművezető lakóhelye szerint illetékes megyei (fővárosi) intézetén keresztül köteles haladéktalanul soron kívüli vizsgálatot kezdeményezni.
21. § (1) A 20. § alapján minden orvosnak kezdeményeznie kell a soron kívüli egészségi alkalmassági vizsgálatot, ha az általa vizsgált személynél
a) elmebetegséget vagy annak maradványállapotát;
b) bármely eredetű tudatzavart;
c) epilepsziás tüneteket;
d) forgalomban való részvételt befolyásoló látás vagy hallászavart;
e) a mozgásképesség és összerendezettség ismétlődő vagy tartós zavarát;
f) alkoholelvonó kezelést;
g) kábítószerfüggőséget
állapított meg.
(2) Az (1) bekezdés szerint kell eljárni abban az esetben is, ha a közúti járművezetőnél munkaképességcsökkenésre vonatkozóan orvosi vizsgálatot végeztek, és olyan állapotot, betegséget észleltek, amely a közúti járművezetésre való egészségi alkalmasságát kérdésessé teszi.
(3) Ha az orvos a közúti járművezetőnél olyan betegséget vagy állapotot észlel, vagy ha a részére olyan gyógyszert rendel, amelynek hatása vagy mellékhatása a biztonságos közúti járművezetést átmenetileg veszélyezteti és annak bejelentése nem kötelező, köteles felhívni a közúti járművezető figyelmét arra, hogy állapotának javulásáig közúti járművet ne vezessen.

A megállapított tényállás és a vizsgálat megállapításai

Az ÁNTSZ Fővárosi Intézetének pszichiátriai szakfelügyelő orvosa megkeresésemre a következő tájékoztatást adta. A közúti járművezetők egészségi alkalmasságának megállapításáról a 13/1992 (VI. 26.) NM rendelet (a továbbiakban "Rendelet") 20. és 21. §-a rendelkezik. Az idézett paragrafusoknak megfelelően ha az orvos észleli, hogy betegség következtésben a páciens járművezetői alkalmassága kérdésessé válik, haladéktalanul soron kívüli alkalmassági vizsgálatot köteles kezdeményezni a beteg lakóhelye szerint illetékes ÁNTSZ-en keresztül. Az ÁNTSZ megkeresése alapján első fokon az alkalmasságot megállapító orvos, másodfokon az Orvosszakértői Intézet jár el. 

A szakfelügyelő orvosnő felhívta a figyelmünket arra, hogy az OTF Orvosszakértői Intézete 1992-ben kiadta "A közúti járművezetői alkalmasság vizsgálata és elbírálása" című útmutatóját (a továbbiakban "Útmutató"), melynek összeállításában az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet, az Országos Alkohológiai Intézet, az Országos Orvosi Rehabilitációs Intézet is közreműködött.

A vizsgálat lefolytatásához felkértem pszichiáter munkatársamat, dr. Szilágyi Júliát, hogy foglaljon állást abban a kérdésben, hogy a pszichiátriai betegek közúti járművezetői alkalmasságának vizsgálatára előírt eljárás kielégíti-e a szakmai követelményeket.

Dr. Szilágyi Júlia véleménye szerint a Rendelet és az Útmutató együtt kielégítően szabályozza a pszichiátriai betegek közúti járművezetői alkalmasságának vizsgálatát. Az Útmutató III. fejezetének az elmebetegségekről szóló 10. pontjában (88. oldal) ugyanis kimondja, hogy a háziorvos köteles szakorvosi leletet, véleményt vagy vizsgálatot kérni minden olyan esetben, amikor akár a leghalványabb gyanúja felmerül elmebetegség fennállásának vagy lezajlásának. Ez garanciális elem, mert a pszichiátriai betegségek megítélésére sem a háziorvos, sem pedig az egyébként alkalmassági vizsgálatra jogosult üzemorvos nem képes. 

Az Útmutató a 89-91. oldalon továbbá részletesen tárgyalja a vezetési alkalmasság szempontjából a különböző elmekóros állapotokat. Főszabály az alkalmatlanság, az Útmutató ez alól csak kevés kivételt tesz.  Ilyen kivétel például a III. fejezet 10.3 pontjában a schizofreniák (elmebetegségek) kategóriájában a Schizophreniásnak kórismézett betegség utáni állapot, ha csak egy schubja (rohama) volt, egy évig teljesen tünetmentes és az intézeti (kórházi) vizsgálat nem állapít meg maradványtüneteket. 

Ha az alkalmasságot elbíráló orvos mindenben az Útmutatónak megfelelően jár el, akkor nem fordulhat elő, hogy egyszerűen csak bevonják a volt beteg jogosítványát. Az orvosnak ugyanis több körülményt kell vizsgálnia, pszichiátriai szakorvosi vizsgálatot és véleményt kell kérnie a döntés előtt.  Természetesen ha az orvos nem az Útmutatónak megfelelően jár el, hanem mechanikusan alkalmazza a Rendelet paragrafusait, akkor előfordulhat, hogy vizsgálat nélkül, csupán a kórházi zárójelentésen szereplő diagnózisra alapozva alkalmatlanságot állapít meg és ezért bevonják a volt beteg jogosítványát. 

Az orvos állásfoglalásával szemben másodfokon az Orvosszakértői Intézethez lehet fordulni, így a jogorvoslat lehetősége is biztosított. 

A fenti szakmai állásfoglalások alapján megállapítottam, hogy a Rendelet és az Útmutató által előírt eljárás megfelelő garanciákat biztosít a pszichiátriai gyógykezelésen átesett betegek járművezetői alkalmassági vizsgálatával kapcsolatban. Pszichiátriai betegek esetén az eljáró orvos ugyanis köteles az egyedi mérlegelésre, vagyis elmebetegség gyanúja vagy fennállása esetén rendkívüli alkalmassági vizsgálatot kell kezdeményeznie. Az Útmutató egyértelművé teszi, hogy a vizsgálat során az eljáró orvosnak az alkalmasság megállapításához ki kell kérnie egy pszichiáter szakorvos véleményét. Amennyiben volt pszichiátriai betegről van szó, az Útmutató rendelkezéseiből következően az eljáró orvos nem támaszkodhat kizárólag a kórházi zárójelentésre az alkalmassági vizsgálat során, hiszen az Útmutatóban meghatározott bizonyos elmebetegségek esetén a betegség lezajlása után egy év tünetmentesség esetén az alkalmasságot újra meg kell vizsgálni, hiszen ekkor már van lehetőség arra, hogy a beteget évenkénti felülvizsgálat mellett közúti járművezetésre alkalmasnak találják. Ez természetesen csak úgy történhet, ha az eljáró orvos ismételten kikéri egy pszichiáter szakorvos véleményét. Az elsőfokon eljáró orvos döntése ellen biztosított a jogorvoslat lehetősége, hiszen másodfokon az Orvostani Intézethez lehet fordulni.

A panaszos által leírt probléma abból fakadhat, hogy az Útmutató nem kötelező erejű jogszabály, ezért sok orvos nem ismeri és nem alkalmazza. Ezért az Útmutatóban foglalt garanciális jellegű szabályok jobban érvényesülnének, ha jogszabályba lennének foglalva, nem csupán egy szakmai útmutatóba.

A fentiek alapján 

k e z d e m é n y e z e m 

hogy az egészségügyi miniszter vizsgálja meg az Útmutató III. fejezetének az elmebetegségekről szóló 10. pontjában (88-91. oldal) foglalt garanciális szabályok jogszabályba foglalásának lehetőségét. 

Budapest, 1999. augusztus 17. 

Gönczöl Katalin