OBH 5650/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Varga Zs. András
Az eljárás megindítása:
	A beadványt tevő beadványában azt sérelmezte, hogy bűnügyi nyomozási eljárásban történt tanúkénti kihallgatásakor a gyanúsított ügyvédje faji előítéletre alapozott kérdést tett fel neki az eljáró rendőrtiszt pedig nem utasította rendre. A beadványt tevő kezdeményezésére a Budapesti Ügyvédi Kamara megvizsgálta az ügyvéd cselekményét, de az eljárást a bejelentés megalapozatlanságra hivatkozva megszüntették. Tekintettel arra, hogy a sérelmezett magatartások  összefüggnek az Alkotmány 70/A (1) bekezdésében tilalmazott diszkriminációval, valamint a 60. §-ban biztosított lelkiismereti és vallásszabadsághoz való joggal, a vizsgálatot  az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján megindítottam, és az üggyel kapcsolatban a legfőbb ügyész állásfoglalását is kértem.

A megállapított tényállás: 
	A beadványt tevőt  - a beadványhoz mellékelt jegyzőkönyv szerint - 1996 szeptember 3-án  a Csongrád megyei Rendőr-főkapitányságon a szembesítették a büntető ügy egyik gyanúsítottjával. Ennek során a gyanúsított védője a jegyzőkönyv szerint a következő kérdést tette fel: "Kérdésem továbbá, hogy ismereteim szerint a zsidó vallás a szombati munkavégzést tiltja, és tanúvallomásában arra hivatkozott. hogy a vasárnapi tűz előtti szombaton segített takarítani (...). Hangsúlyozom, hogy a kérdésnek semmiféle nemzetiségi, faji, vallási célzatossága egyébként nincs." A beadványt tevő kérésére a jegyzőkönyvet kiegészítették a védőnek azzal a megjegyzésével is, hogy "meg fogom nézni majd a hitközségben, hogy Ön mennyire vallásos".
	A Budapesti Ügyvédi Kamara a beadványt tevő bejelentésére lefolytatott előzetes vizsgálat alapján eljárását megszüntette arra alapozva, hogy az "ügyvéd kérdésfeltevésének célja az volt, hogy kizárja a tanúnak az adott körülmények közti értesülésének hitelességét, a tanú feltételezett vallási szokásai alapján. Így a tanú vallási szokásainak megemlítése az üggyel összefüggött, és semmiféle olyan mögöttes tartalma nem volt, mint amilyet a panaszos annak tulajdonított..."
	Megkeresésemre a Legfőbb Ügyészség arról tájékoztatott, hogy a nyomozó hatóság eljárást folytató tagja "...állítása szerint a kérdés elhangzását követően a védővel közölte, hogy a tanú felekezeti hovatartozása az ügy elbírálása szempontjából irreleváns. Figyelmeztette a védőt, hogy hasonló kérdések feltevésétől és megjegyzésektől tartózkodjon, a tanút pedig kioktatta, hogy a kérdésre nem köteles válaszolni. Mindezek jegyzőkönyvezését a felek részéről történő tudomásulvétel és külön jegyzőkönyvbe foglalási kérelem nélkül szükségtelennek tartotta.
(...) tanú a kérdésre adott önkéntes válaszában megjegyezte: a védőnek a felekezeti hovatartozáshoz semmi köze és rosszindulatú megjegyzésnek minősítette. <<Egyébként - mondta - a kérdéses szombaton egy festett radiátor után takarították fel a port (...), egyebekben bizonyíthatóan sok szombaton dolgozott.>>
(...) a szembesítési jkv. lezárása után utólagosan kérte a védői megjegyzés jegyzőkönyvezését, amelyet a nyomozó hatóság teljesített.(...)
A tanú felekezeti hovatartozására vonatkozó védői kérdés és megjegyzés a tanú szavahihetőségének az ellenőrzésére illetve a gyanúsítottat terhelő vallomás hitelének megingatására nem volt alkalmas (...)
Ezen túlmenően fontos megjegyezni, hogy - az Alkotmány 60. § (1) - (2) bekezdése, a lelkiismereti és a vallásszabadságról valamint az egyházakról szóló 1990. évi IV. törvény 1. §-a és a 2. § (1) bekezdése, továbbá a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról szóló 1992. évi LXIII. törvény 2. § 2. pontja alapján - a felekezeti hovatartozásra, vallásgyakorlásra vonatkozó kérdés és megjegyzés a tanú személyiségi jogainak és egyben "különleges adatá"-nak a megsértésére irányult..."
A Legfőbb Ügyészség álláspontja szerint ezért a védő figyelmeztetése törvényes volt, a jegyzőkönyvezés elmulasztása azonban eljárási szabálysértésnek minősül. Az intézkedés elmulasztása ellen ugyanis a tanúként kihallgatott személynek, az intézkedés ellen pedig a védőnek panaszjoga van, a mulasztás miatt azonban a beadványt tevő és a nyomozó hatóság tagjának részben ellentmondó állításai nem tisztázhatók, bár a tanú kérésére történt jegyzőkönyv-kiegészítés a nyomozó hatóság állítását támasztja alá. A legfőbb ügyész helyettese arról is értesített, hogy az eset ténybeli és jogi megítéléséről az illetékes ügyészségeket és általuk a nyomozó hatóságokat tájékoztatta, és felkérte a hatóságokat, hogy a hasonló esetek megelőzése és az eljárási cselekmények ellenőrizhetősége végett a jövőben a személyiségi jog megsértésére irányuló kérdést, megjegyzést és a nyomozó hatóság részéről alkalmazott intézkedéseket s annak tudomásul vételét vagy nem vételét jegyzőkönyvbe kell venni.

A vizsgálat megállapításai:
I.
	Az Obtv. 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz akkor lehet fordulni, ha a beadványt tevőt - megítélése szerint - valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata, illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
	Az országgyűlési biztosok állandó gyakorlata szerint a nem közigazgatási eljárási jogorvoslatok közül a büntetőeljárási panasz az eljárási feltételek szempontjából csak abban az esetben minősül közigazgatási jogorvoslati eszköznek, ha erre a beadványt tevőt kioktatták. Ha ezt a panaszjogát a beadványt tevő kimerítette, az országgyűlési biztosok hatáskörét meg kell állapítani. Továbbá, ha a beadványban megjelölt sérelem a hatóság mulasztására, különösen hallgatására vonatkozik, akkor általában úgy kell tekinteni, hogy a beadványt tevőnek nem állt rendelkezésére közigazgatási jogorvoslati eszköz.
	Mivel a rendelkezésemre álló adatok szerint a beadványt tevőt nem oktatták ki arra, hogy abban az esetben, ha a nyomozó hatóság tagjának intézkedését elégtelennek tartja, illetve a jegyzőkönyvbe vétel elmulasztása miatt az ügyészséghez panasszal fordulhat, a hivatalomhoz intézett beadvány vizsgálatának nem volt akadálya. A Legfőbb Ügyészség azonban megkeresésem folytán megvizsgálta az ügyet, megállapította az eljárási szabálysértést, és intézkedett a hasonló jogsértések elkerülésére, vagyis a nyomozó hatóság mulasztását saját hatáskörében orvosolta. A nyomozó hatóság eljárását ezért - annak megállapítása mellett, hogy az intézkedése jegyzőkönyvezése és a panaszhoz való jogra való kioktatás elmulasztása az e joggal való élést meghiúsította, ezáltal visszásságot okozott a beadványt tevőnek az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való jogával összefüggésben - nem vizsgálom tovább.

II.
	A Legfőbb Ügyészség megkeresésem folytán saját hatáskörében megtett  intézkedései nincsenek közvetlen hatással a Budapesti Ügyvédi Kamara eljárására. A szóban forgó esetben az ügyvédségről szóló 1983. évi 4. törvényerejű rendelet volt hatályban, melynek 16/A. § (1) bekezdésére szerint ha e törvény eltérően nem rendelkezik, a fegyelmi bizottság által hozott határozatra a közigazgatási határozatra vonatkozó szabályokat kell megfelelően alkalmazni. Ennek megfelelően - amint azt az OBH 1163/1995. számú határozatban már megállapítottuk - az Ügyvédi Kamara a fegyelmi eljárás tekintetében az országgyűlési biztosok eljárása szempontjából hatóságnak minősül, ezért vizsgálati hatáskörük kiterjed rá. 
	Nem vitatható, hogy az Ügyvédi Kamarát megilleti az eljárása szempontjából lényeges tények mérlegelése, illetve az érdemi döntésre vonatkozó következtetés joga. Az országgyűlési biztosok töretlen álláspontja szerint azonban - amint ezt a Beszámoló az állampolgári jogok országgyűlési biztosának és általános helyettesének tevékenységéről (1995. július 1.–1996. december 31.) 4.2 fejezete részletesen kifejti -, a hatósági mérlegelési jogkör nem korlátlan.
	A legfontosabb mérlegelési korlátot az Alkotmány és az alkotmányos jogszabályok - az Alkotmány 77. § (2) bekezdése értelmében mindenkire kötelező - előírásai jelentik. A szóban forgó esetre vonatkoztatva ez a korlát azt jelenti, hogy a mérlegelés során nem juthatott az Ügyvédi Kamara olyan alkotmány-konform következtetésre, hogy a felekezeti hovatartozást, illetve vallásgyakorlást érintő jogszabályban tilalmazott kérdés feltevése jogszerű volt. A lelkiismereti és vallásszabadságról, valamint az egyházakról 1990. évi IV. törvény 3. § (2) bekezdése tiltja a vallási és más meggyőződésre vonatkozó adat állami (hatósági) nyilvántartásba való felvételét, ami nyilvánvalóan tiltja ilyen adat hatósági használatát is.
	Megállapítottam, hogy az Ügyvédi Kamara a törvény feltétlen tilalmára tekintettel a szóban forgó ügyvéd kérdésének mögöttes tartamát nem vizsgálhatta, illetve az erre vonatkozó tényeket nem mérlegelhette volna. Eljárása, illetve határozata ezért a beadványt tevő alkotmányos lelkiismereti és vallásszabadságával összefüggésben visszásságot okozott. Az alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot súlyosítja, hogy - a Legfőbb Ügyészség álláspontja szerint, melynek vitatására nincs okom - a feltett kérdés a jogszabályi tilalomtól eltekintve sem volt alkalmas az eljárás céljának elérésére. 
	Az ügyvéd eljárásának vizsgálata során figyelemmel kell lenni arra is, hogy az Alkotmánybíróság az ügyvédi foglalkozási szabályokat "közjogias jellegűnek" minősítette (39/1997. (VII. 1.) AB határozat). Bizonyos esetekben a foglalkozási szabályok mellett az ügyvéd tevékenysége is "közjogias", hatósági jegyeket visel magán. Nem vitatható ugyanis, hogy az ügyvéd és ügyfele közti viszonyt a polgári jog szabályozza. Abban az esetben viszont, amikor az ügyvéd ügyfele védelmében eljárva kérdést tesz fel a tanúnak, részesül az eljárást folytató hatóság közjogi hatalmából, így a hatósági eljárás korlátait - mindenek előtt az emberi és állampolgári jogok tiszteletben tartásának és védelmének az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében előírt kötelezettségét - sem hagyhatja figyelmen kívül.

Ajánlás
	Figyelemmel az ügyvédségről szóló 1983. évi 4. törvényerejű rendelet 15. § (1) bekezdésére, mely szerint a fegyelmi eljárást a fegyelmi vétség elkövetésétől számított egy éven belül, bűncselekmény elkövetése esetén egy éven túl is, de legkésőbb a büntető eljárás befejezésétől számított három hónapon belül lehet megindítani, a vizsgálatom során feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság orvoslása az előzetes vizsgálat megismétlése útján már nem lehetséges.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdésében írt jogomnál fogva kérem a Magyar Ügyvédi Kamara elnökét, hogy a rendelkezésére álló eszközök útján gondoskodjon arról, hogy a beadványt tevő elégtételt nyerjen az alkotmányos jogát ért sérelemért.
	Kérem a Magyar Ügyvédi Kamara elnökét, hogy ajánlásommal kapcsolatos álláspontjáról, illetve intézkedéseiről a 20. § (2) bekezdésében írt harminc napos határidőn belül értesíteni szíveskedjék.

Budapest, 1998. október 9.

Dr. Polt Péter