OBH 5483/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. Kiss Anikó

Tárgy: Személyes szabadság korlátozása
a büntetésvégrehajtásban.

Az eljárás megindulása:

Panaszos életfogytig tartó szabadságvesztését tölti a Szegedi Büntetésvégrehajtási Intézetben. Panaszos az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyetteséhez írt levelében emberi jogainak megsértéseként értékelte, hogy a büntetésvégrehajtási intézet az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltek esetében nem biztosítja az ún. intim szobát, ágyas-beszélőt. Megítélése szerint emiatt a fogvatartottak körében hátrányos megkülönböztetést szenvednek el az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltek, ugyanis a többi fogvatartott esetében az eltávozások, kimaradások lehetőséget adnak intim kapcsolatok kialakítására, fenntartására.

A panasz alapján vizsgálatot indítottam.

Érintett alkotmányos jogok és alkalmazott jogszabályok:

1. A Magyar Köztársaság Alkotmánya:

2. §(1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.

8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége.
(2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.

54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.

55. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani.

70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.

2. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv:

16. § (1) Az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság [29. § (1) bek.], illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.

3. A büntetések és az  intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr.:

2. § (1) Az elítélttel szemben csak az ítéletben és a törvényben meghatározott joghátrányok alkalmazhatók.
(2) Az elítélt jogosult
a) az anyanyelvén vagy az általa ismert más nyelven megismerni a jogaira és a kötelezettségeire vonatkozó rendelkezéseket; a magyar nyelv nem tudása miatt nem érheti hátrány;
b) a büntetés végrehajtása során anyanyelvének használatára;
c) személyhez fűződő jogainak, így különösen a jó hírének, magántitkának, a személyes adatainak a védelmére, magánlakásának sérthetetlenségére.
(3) Az elítéltek között nem tehető hátrányos megkülönböztetés nemzetiségi és etnikai hovatartozásuk, vallási vagy politikai meggyőződésük, társadalmi származásuk, nemük, illetőleg vagyoni helyzetük szerint.
(4) Az elítéltet a büntetés és az intézkedés végrehajtása során jogorvoslati jog illeti meg.
(5) Az elítélt fontos okból - személyi vagy családi körülményei, egészségi állapota miatt - a büntetése végrehajtásának félbeszakítását kérheti.
(6) Az elítélt köteles magát a büntetés, illetőleg az intézkedés végrehajtásának alávetni.

32. § A szabadságvesztés végrehajtása alatt az elítélt elveszti a személyi szabadságát; az állampolgári kötelességei és jogai annyiban szünetelnek, illetve korlátozottak, amennyiben erről az ítélet vagy törvény rendelkezik.

33. § (1) Az elítélt köteles - különösen -
a) a szabadságvesztést a büntetés-végrehajtási szervek által meghatározott helyen tölteni;
b) eltűrni a más nemű és más fokozatú elítéltektől való elkülönítést, az életkori, kriminológiai, biztonsági, nevelési és egészségügyi szempontok szerinti csoportba sorolását;
c) a büntetés-végrehajtás rendjét, biztonsági és higiéniai követelményeit megtartani, a kapott utasításokat teljesíteni;
d) a kijelölt munkát szakismereteinek és a képességeinek megfelelően, fegyelmezetten elvégezni, a munkavédelemmel és a környezetvédelemmel kapcsolatos előírásokat megtartani;
e) a büntetés-végrehajtási intézet tisztántartását és ellátását szolgáló munkában díjazás nélkül, alkalomszerűen - a külön jogszabályban meghatározott mértékben - részt venni;
f) alávetni magát a szükséges orvosi vizsgálatnak és gyógykezelésnek, a műtétre az egészségügyi jogszabályok az irányadók;
g) a tartására fordított költséghez hozzájárulni, kivéve, ha önhibáján kívüli okból nem dolgozik, és nem részesül nyugellátásban vagy baleseti nyugellátásában.

36. § (1) Az elítélt jogosult
a) a higiéniai feltételeknek megfelelő egészséges elhelyezésre, az egészségi állapotának és a szabadságvesztés végrehajtása alatti tevékenységének megfelelő élelmezésre, egészségügyi ellátásra;
b) a hozzátartozóival, valamint az általa megjelölt és a büntetés-végrehajtási intézet által engedélyezett személyekkel való levelezésre, a levelek gyakorisága és terjedelme nem korlátozott;
c) legalább havonként látogató fogadására; ha a büntetés-végrehajtási intézet biztonsága indokolja, az elítélt rácson keresztül beszélhet a látogatóval;
d) társadalmilag hasznos munka végzésére, a munka mennyiségének és minőségének megfelelő jövedelemre, munkavédelemre;
e) a nők és a fiatalkorúak a rájuk vonatkozó sajátos védelemre;
f) a már megállapított nyugellátások és baleseti nyugellátásának a meghatalmazott személy kezéhez vagy a büntetés-végrehajtási intézethez folyósítására, üzemi baleset esetén baleseti ellátásra és baleseti egészségügyi szolgáltatásra;
g) a büntetés-végrehajtási intézetben és a büntetés-végrehajtástól független szervhez közérdekű bejelentés, panasz, kérelem és jognyilatkozat előterjesztésére;
h) vallási vagy lelkiismereti meggyőződésének szabad megválasztására, annak kinyilvánítására és gyakorlására;
i) a személyi tulajdonához fűződő jogainak védelmére;
j) a szabadulása utáni munkába állása és letelepedése érdekében a munkáltató, valamint karitatív szervezetek megbízottjával és pártfogóval való érintkezésre;
k) naponként legalább egy órai szabad levegőn tartózkodásra;
l) pihenésre, szabadidőre, a rendszeresen végzett munka után fizetett szabadságra;
m) önképzésre, sajtótermékek megrendelésére, a büntetés-végrehajtási intézet művelődési és sportolási lehetőségeinek igénybevételére;
n) általános iskolai, indokolt esetben középfokú, valamint felsőfokú tanulmányok folytatására, a vizsgákra való felkészüléshez a jogszabályban meghatározott tanulmányi és vizsgaszabadságra;
o) ha külföldi állampolgár, államának diplomáciai, illetve konzuli képviseletéhez fordulni, annak képviselőjével érintkezni.

A vizsgálat megállapításai:

Ahogy az az Alkotmány 55. §-ából is kiderül a szabadsághoz való jog nem korlátozhatatlan alapvető jog. A szabadsághoz való jog korlátozásának feltétele, hogy az csak törvényben meghatározott okból és törvényben meghatározott eljárás alapján történhet. A korlátozásnak szükségszerűnek és arányosnak kell lennie. Így az Alkotmány 54. §-ában deklarált emberi méltósághoz való jogból levezethető általános cselekvési szabadság sem korlátozható mindaddig, míg annak gyakorlása mások alapvető alkotmányos jogait nem sérti vagy veszélyezteti. A korlátozás tartalmát és mértékét törvény határozza meg, ilyen törvény többek között a Büntető Törvénykönyv is. A Btk meghatározza azon elkövetési magatartásokat, melyek megvalósítása esetén szabadságvesztés alkalmazható büntetésként. A szabadságvesztés kiszabható mértéke az elkövetett cselekmény és az elkövető társadalomra veszélyességének súlyához igazodik. (Itt tesz eleget a büntetőjog az alapvető jogok arányos korlátozására vonatkozó alkotmányos követelménynek.) A szabadságvesztés végrehajtása alatt az elítélt egyes állampolgári jogai szünetelnek, ilyen többek között a szabad mozgáshoz való jog is. Minél súlyosabb bűncselekményt követ el valaki, annál hosszabb ideig, vagy annál nagyobb mértékben szünetel ez a joga. Nem jelenti tehát az életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltek többi elítélttől való hátrányos megkülönböztetését az, hogy a rövidebb tartamú vagy enyhébb végrehajtási fokozatban letöltendő szabadságvesztésre ítélteknek az eltávozások, kimaradások során intim kapcsolat létesítésére van lehetőségük szemben az előbbiekkel. Az Alkotmány 70/A. §-a nem taxatív jelleggel meghatároz néhány okot, ami alapján tilos a Magyar Köztársaság területén tartózkodó személyek egymástól való hátrányos megkülönböztetése, mindegyikben közös azonban, hogy egy olyan helyzetről van szó, ami vagy a születéssel már adott, vagy  tudatosan kialakított, de semmiképpen sem mások alapvető jogainak megsértésével jön létre. Panaszos olyan helyzet szerinti megkülönböztetést sérelmez, amibe mások élethez való jogának megsértésével került, így ebben az esetben nem lehet szó diszkriminációról. Jelen esetben azért sem beszélhetünk arról, hogy panaszos hátrányos megkülönböztetést szenved el, mert aki önhatalmúlag korlátozza mások alapvető jogait, az szükségszerűen és - a törvényben meghatározott eljárás keretei között - jogszerűen kerül az államhatalom személyi szabadságot korlátozó - bűncselekmény súlyához igazodó - szankciójának hatálya alá.
A Büntetésvégrehajtási Intézetek feladata, hogy a fogvatartottak törvényben meghatározott jogainak biztosítása mellett a bíróság által kiszabott büntetéseket és intézkedéseket jogszabályban meghatározott módon végrehajtsák. A Büntetésvégrehajtási Intézetek fenti feladata a domináns, elsősorban annak kötelesek eleget tenni, tehát a BV. intim szoba létesítésére vonatkozó kötelessége alkotmányos jogból nem vezethető le. Az intim szoba hiánya önmagában nem okoz alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot.

Budapest, 1999. október 7.

Dr. Polt Péter