OBH 5006/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
(Figyelem! A jelentés 83. oldalán kiegészítő jelentés olvasható)
Ügyintéző: dr. Valach Adrien

Az öngyilkosságot megkísérlő személyek emberi és állampolgári jogai 
érvényesülésének helyzete

I. Az eljárás megindulása, a vizsgálat módszerei

Magyarországot sokan az öngyilkosok, az alkoholisták és a depressziósok országának tartják. A KSH adatai szerint az öngyilkosság 1930-tól 1995-ig átlagosan az összes halálozás 2 - 3,4%-át képezte. A legkevesebb 1930-31-ben, a legtöbb 1979-80-ban volt. Évente több mint háromezer ember hal meg öngyilkosság következtében és a szakemberek szerint ennek mintegy tízszerese lehet a kísérletek száma. Vitatott a jelenség társadalmi megítélése. Általában azonban igen erős a késztetés az eltitkolására mind az öngyilkosságot megkísérlő személy, mind közvetlen környezete részéről. A világviszonylatban gyakori előfordulás és az öngyilkossággal kapcsolatos sajátos társadalmi attitűd miatt vizsgálta meg az állampolgári jogok országgyűlési biztosa az öngyilkosságot megkísérlőknek az Alkotmányban biztosított emberi és állampolgári jogainak érvényesülését.

Az öngyilkossági kísérlet önmagában nem betegség, hanem összetett társadalmi jelenség, amelynek számos - és a mai napig nem teljesen tisztázott - oka van. A szegénység, az elhagyatottság, a hagyományos család felbomlása, a családban előforduló öngyilkossági minta vagy a súlyos betegségtől való félelem egyaránt okozhatja. Ennek megfelelően az öngyilkosság intézményes kezelése során nem lehet csupán mentésre, az ezzel kapcsolatos sürgősségi szakellátásra koncentrálni. Szükség van a hagyományos egészségügyi ellátáson kívüli megelőzésre és az utógondozásra is.

A vizsgálat előkészítése 1997. első felében kezdődött. Már az előkészítés során nyilvánvalóvá vált, hogy e komplex problémának a kezelésére ma Magyarországon nincs megfelelő rendszer. Az ellátás módja, mikéntje a helyi adottságok, sajátosságok függvényében változik. Erre tekintettel a vizsgálati helyszínek kiválasztásának egyik szempontja a területre jellemző öngyilkossági halálozási arány volt. Ezért választottuk az öngyilkosságok számát tekintve az országon belül leginkább veszélyeztetett Csongrád megye székhelyét, Szegedet és ezzel szemben az alacsony szuicid rátájú Nógrád megyéből Balassagyarmatot [1. számú ábra]. A másik szempont az volt, hogy lehetőleg minél többféle ellátási forma tapasztalatairól szerezzünk információt. Ezért vizsgáltuk a legsokoldalúbb budapesti ellátó rendszert és a hagyományosnak mondható ceglédi ellátást.

A vizsgálat menete azt a sorrendet követte (rendőrség, mentőszolgálat, egészségügyi intézmények), ahogy az öngyilkosságot megkísérlő személyek az ellátásban közreműködő szervekkel találkozhatnak. A vizsgálat során megismert ellátási formákat a megelőzés, az egészségügyi ellátás és az utógondozás szerinti csoportosításban a 2. számú ábra mutatja be. A vizsgálat a négy megjelölt városban huszonhárom helyszínre és - az egészségügyi intézmények ellátási területe szempontjából - megközelítőleg három millió lakosra terjedt ki.

A vizsgálat során egyrészt kerestük a választ, hogy az öngyilkossági kísérletet elkövetőkre alkalmazandó jogi előírások összhangban vannak-e az Alkotmányban biztosított alapvető emberi és állampolgári jogokkal, másrészt meg akartuk ismerni azt, milyen az ellátásuk, van-e megelőzés és utógondozás. A helyszíni vizsgálat módszere az ellátás szabályozásának megismerése, a gyakorlat megtekintése, a közreműködő személyzettel folytatott beszélgetés volt. A helyszíni vizsgálatokat az öngyilkossági kísérlet után lévő személyekkel felvett interjúk és a vonatkozó dokumentációk áttanulmányozása egészítette ki. 

A vizsgálatot dr. Valach Adrien vezette. A vizsgálatban az OBH következő munkatársai és külső szakértői vettek részt:

Dr. Dósa Ágnes			jogász, orvos
Dr. Göncz Kinga		pszichiáter
Dr. Kiss László			jogász (OBH)
Dr. Simon János		jogász (OBH)
Dr. Szilágyi Júlia		pszichiáter (OBH)
Dr. Zséger Barbara		jogász (OBH).

Az öngyilkosságot megkísérlő személyek alkotmányos jogai megvalósulásának, illetve ezen jogok érvényesülésének helyzetét feltáró hivatalból indított vizsgálat az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (2) bekezdésében foglalt felhatalmazáson alapult.

II. A vizsgált alkotmányos jogok

1. Az élethez és az emberi méltósághoz való jog: "A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani." [Alkotmány 54. § (1)]

2. A kínzás, a kegyetlen, embertelen és megalázó bánásmód tilalma: "Senkit nem lehet kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánásnak vagy büntetésnek alávetni, és különösen tilos emberen a hozzájárulása nélkül orvosi vagy tudományos kísérletet végezni." [Alkotmány 54. § (2)]

3. A panaszhoz való jog: "A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami szerv elé." [Alkotmány 64. §]

4. A legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog: "A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez." [Alkotmány 70/D. § (1)]

A vizsgálat alapjául szolgáló jogszabályi rendelkezéseket a melléklet tartalmazza.

III. A vizsgálat megállapításai

1.1. Budapest VI.-VII. kerületi Rendőrkapitányság

A vizsgálat időpontja: 1997. június 13.

A VI.- VII. kerületi Rendőrkapitányság az öngyilkosságot elkövető személyekkel összefüggő ügyeket az általános előírások szerint intézi. Öngyilkossági kísérlet esetén ez azt jelenti, hogy az eljáró rendőr a feladatait a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény, a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 3/1995. (III.1.) BM rendelet és a rendőrképzés során az egyes intézkedésekkel kapcsolatban tanult kriminalisztikai, pszichológiai alapismeretek alapján végzi. Kifejezetten az öngyilkossági kísérletekkel kapcsolatos intézkedésekre, az öngyilkosságot elkövető személyekkel kapcsolatos bánásmódra speciális szabályokat tartalmazó rendőrségi utasítás vagy intézkedés nincs. Az Országos Rendőrfőkapitány Közbiztonsági Helyettesének 36/1996. intézkedése szabályozza a kóros elmeállapotú személyekkel kapcsolatos rendőri eljárások rendjét. Ez a dokumentum mindenben megfelel a hatályos jogi előírásoknak, és tartalma alapján értelemszerűen alkalmazható az önmagára veszélyt jelentő tudatzavarban vagy személyiségzavarban szenvedő személyekkel szemben is, ha például a veszélyeztető állapot mérgezést követően, akárcsak időlegesen alakul is ki. Az Intézkedés mellékleteként kiadott segédlet, amely a biztonsági intézkedések végrehajtásának  szabályait állapítja meg, rendkívül korszerű. Alapelve, hogy a biztonsági intézkedéseknél ne az arányosság követelménye szerinti, hanem annál enyhébb kényszereszköz kerüljön alkalmazásra. Az Intézkedés elrendelte a közrendvédelmi, közlekedésrendészeti, repülésbiztonsági állomány soron kívüli oktatását és 1996. augusztus 31-éig történő vizsgáztatását. Az Intézkedés azt is előírta, hogy a kóros elmeállapotú személlyel szembeni intézkedések rendjét 1996. szeptember 1-jétől a rendőr szakközépiskolák oktassák.

A halálos kimenetelű öngyilkosságokat követő államigazgatási eljárás rendjét a rendkívüli halál esetén követendő eljárás szabályozására kiadott 5/1995. számú ORFK utasítás rögzíti. Az öngyilkosság folytán bekövetkezett halál - a vonatkozó 23/1994.(X.26.) BM rendelet értelmében - rendkívüli halálesetnek minősül. Az ezzel kapcsolatos államigazgatási eljárás egész Budapest vonatkozásában az V. kerületi Rendőrkapitányság illetékes alosztálya hatáskörébe tartozik.

Az V. kerületi Rendőrkapitányság Rendkívüli Haláleseti Alosztályától kapott tájékoztatás szerint az öngyilkossági esetek a következőképpen alakultak:

Év

Öngyilkossági esetek száma

1994
413

1995
527

1996
514

Mivel az öngyilkossági kísérletek kivizsgálása nem feladata az alosztálynak, így erre vonatkozóan adatuk nincs.

Az öngyilkossági kísérletekkel kapcsolatos ügyekről a vizsgálat helyszínéül szolgáló VI.-VII. kerületi kapitányság statisztikát nem vezet. Évente mintegy öt-tíz esetre becsülték az ilyen eljárások számát. Az illetékességi területükön előfordult eseményeket a rendőri jelentésekben rögzítik - és biztonsági intézkedésekként tartják nyilván -, azonban ezek sem minden esetben ilyen cím, hanem például: mentővel történő beszállítás címszó alatt találhatók.

A VI.-VII. kerületben az öngyilkosságokra vonatkozó bejelentések a kapitányság ügyeletére érkeznek és az ügyeletes tiszt intézkedik járőr kiküldéséről a helyszínre. Rendszerint állampolgár - szomszéd, hozzátartozó, ismerős - tesz bejelentést, vagy a mentőszolgálat kér segítséget lakásba történő behatoláshoz, vagy az öngyilkosságot elkövető személy erőszakos, elutasító magatartása miatt. A rendőrök általában öt-nyolc perc alatt érnek ki a helyszínre. A hívás között elsőbbséget élveznek az öngyilkossági esetek. A rendőr a helyszínen a megállapított helyzetnek megfelelően intézkedik. Öngyilkossági kísérletet elkövető személyt ön- és/vagy közveszélyes magatartása miatt, az elmúlt három évben a rendőrkapitányságra nem szállítottak be.

Amennyiben a hívás magánlakásban történt eseménnyel függ össze, először a rendőrséget értesítő személlyel veszik fel a kapcsolatot. Lezárt lakásba történő behatoláshoz tanúkat hívnak és csak a körülmények által megalapozott esetekben törik fel a zárat. Ha orvosi segítségre van szükség mentőt hívnak, és a helyszínt biztosítják annak megérkezéséig, továbbá megpróbálják megakadályozni azt, hogy az illető további kárt tegyen magában. Kényszerítő eszközt - lefogás, bilincs - akkor alkalmaznak, ha az öngyilkosságot elkövető személy ellenáll, agresszív, vagy a környezet, illetőleg a mentőszolgálat biztonsága ezt igényli.

Az öngyilkosságot elkövető személyekkel kapcsolatos eljárás miatt a VI.-VII. kerületi Rendőrkapitánysághoz az elmúlt három évben panasz nem érkezett. A vizsgálat a többi budapesti helyszínen sem tapasztalt a rendőri eljárást érintő kifogást.

A vizsgálat a VI.-VII. kerületi Rendőrkapitányságnak az öngyilkosságot elkövető személyekkel kapcsolatos eljárásában - a vizsgált emberi és állampolgári  jogok tekintetében - alkotmányos visszásságot nem észlelt.

1.2. Országos Mentőszolgálat Budapesti Mentőszervezete

A vizsgálat időpontja: 1997. június 13.

Az Országos Mentőszolgálat Budapesti Mentőszervezete az egészségügyről szóló 1972. évi II. törvény és végrehajtási rendeletei, valamint az Országos Mentőszolgálatról szóló 55/1996. (XII.27.) NM rendelet előírásai szerint az általános sürgősségi ellátás keretében jár el az öngyilkosságot elkövető személyek mentése során. Erre az eljárásra speciális - belső - szabályozás, külön előírás nincs. Az Országos Mentőszolgálat Szervezeti és Működési Szabályzata (a továbbiakban: SZMSZ) a hetvenes évek elején készült, azóta számtalan főigazgatói körlevél módosította, rendszerint az időközben történt jogszabályi változásoknak megfelelően. Egységes szerkezetben nem hozzáférhető, a jogi és igazgatási osztályon van belőle egyetlen példány. A hatályos SZMSZ - amennyire ez megállapítható volt - az öngyilkosok ellátására vonatkozó önálló részt nem tartalmaz.

A vizsgálat tárgyához legközelebb álló, az SZMSZ által szabályozott kérdés az elmebetegekkel kapcsolatos eljárás rendje. Ezzel a kérdéssel az Országos Mentőszolgálat Főigazgatóságának 440. számú, valamint az ezt kiegészítő 440-2. számú körlevele foglalkozik, az előbbi 1974-ből, az utóbbi 1975-ből származik. Öngyilkossági esetekben a szabályzat ezen részeinek alkalmazására akkor kerülhet sor, ha pszichiátriai beteg kísérel meg öngyilkosságot, vagy a bevett gyógyszerek hatására a beteg zavart tudatállapotba kerül. A két körlevél kétségtelenül magas szakmai színvonalon, korszerű szemlélettel íródott. Több olyan elem szerepel benne, amely mindezideig jogszabályban nincs rögzítve. Ilyen például a kényszerítő eszközök alkalmazásánál az arányosság követelménye. A szabályzat azonban egyes helyeken nincs összhangban az időközben módosult jogszabályi rendelkezésekkel. Így a 440. számú körlevél 6. pontja szerint "elmebetegek gyógyintézetbe szállításához a beteg és hozzátartozójának hozzájárulása nem szükséges". Ezzel szemben az 1994-ben módosított 1972. évi II. törvény 35. §-ában foglaltak értelmében a pszichiátriai intézetbe szállításkor a hozzájárulás kizárólag sürgős szükség és a bíróság által elrendelt kötelező intézeti gyógykezelés eseteiben mellőzhető. Hasonlóképpen nincs összhangban az 1972. évi II. törvény 35. § (5) bekezdésének a sürgős szükségre vonatkozó definíciójával a 440. számú körlevél 1. b) pontjában a veszélyeztető állapot megfogalmazása Ez utóbbi szerint az van veszélyeztető állapotban, aki "saját, vagy mások életét, egészségét, testi épségét veszélyezteti, illetőleg önmagának, másik személynek, vagy a társadalomnak jelentős anyagi vagy erkölcsi kárt okozhat". A törvény azonban a sürgős szükség esetét úgy szabályozza, hogy akkor állapítható meg, ha a beteg az elmeállapotának akut zavara következtében a saját vagy mások életére, testi épségére, illetőleg a környezetére közvetlen és súlyos veszélyt jelent, és a veszélyhelyzet csak az azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el. A vizsgálat megállapítása szerint az SZMSZ-nek az említett, a hatályos jogszabályi rendelkezésekkel ellentétes szabályai az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság és a hozzá fűződő jogbiztonság követelményével összefüggésben alkotmányos visszásságot keletkeztetnek.

Az öngyilkosságot elkövető személyek ellátása tekintetében egyébként megállapítottuk, hogy a mentőszolgálat szervezettsége, egységes mentési elvei és jó szakmai hagyománya miatt az ország egyik legjobban működő egészségügyi ellátó rendszere.

A budapesti mentőszervezet a mentésekről és a szállításokról kétféle dokumentációt vezet, menetlevelet és esetlapot.  Az öngyilkossági eseteket külön nem tartják nyilván, az esetlapokon rögzítik - kódolva - az egyes eseteket, azonban az öngyilkosságok rendszerint gyógyszermérgezésként, gázmérgezésként vagy politraumaként szerepelnek.

A mentőszolgálat háromféle gépkocsival és személyzettel dolgozik, egyik az ún. mentőkocsi ápolóval, másik az ún. esetkocsi - főiskolai végzettségű, vagy vizsgázott szigorló orvos - mentőtiszttel és végül az ún. rohamkocsi (szak)orvossal. A mentésvezető mentőtiszt dönti el, hogy melyik híváshoz milyen típusú gépkocsit küld. A mentőegységek mindegyikének felszerelése alkalmas a sürgősségi ellátásra, így az öngyilkossági kísérletet elkövető személy kezelésére is (gyomormosásra, légút biztosításra, lélegeztetésre, keringési rendszer támogatására, folyadékpótlásra). A rohamkocsiban tartós lélegeztetésre is van felszerelés, míg az esetkocsiban ballonnal lehet lélegeztetni.

A mentőszolgálat szolgálatvezető főorvosa jelezte, hogy a mentés során sokszor hiányzik a pszichiáter közreműködése. Például, ha ablakból kiugrással fenyegető személyt kell az elkövetésben megakadályozni. Több esetben kérték az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet (a továbbiakban: OPNI) ügyeletvezetőjének segítségét, eredménytelenül. Meg kell azonban jegyezni, hogy az egészségügyről szóló 1972. évi II. törvénynek a gyógyító-megelőző ellátásra vonatkozó rendelkezései végrehajtásáról szóló 15/1972. (VIII.5.) EüM rendelet 86. § (2) bekezdése kifejezetten kimondja, hogy "... a kórházban ügyeleti szolgálatot ellátó orvosnak sürgős szükség fennállása esetében sem szabad hívásra a gyógyintézeten kívül a betegnél orvosi ellátása végett megjelenni; köteles azonban lehetőség szerint más orvos (pl. a gyógyintézetben levő orvos, a beteg ellátására illetékes orvos, szükség esetében az Országos Mentőszolgálat) útján a beteg azonnali ellátását biztosítani." Az öngyilkosságot elkövetők általában nem pszichiátriai betegek. A mérgezés vagy a szuicidiális szindróma miatt tudatszűkült állapotban lévő személynek azonban szüksége lehet pszichiáter segítségére. Az OPNI ügyletvezetőjétől ez az - utóbb hivatkozott - ellátási felelősség nem kérhető számon. A mentőszolgálat munkatársainak véleményével egyezően a vizsgálat is azt állapította meg, hogy az öngyilkosságot elkövető személyek sürgősségi ellátásához mindenképp indokolt volna Budapesten legalább egy fős pszichiátriai ügyelet megszervezése, akit a mentésekhez is igénybe lehetne venni. A mentés során a pszichiátriai ellátás hiánya - egyes esetekben - az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt, a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog sérelmét okozhatja.

Az 1997. májusi keltezésű, az egészségügyről szóló T/4459. számú törvényjavaslat 93. § (2) bekezdése kimondja, hogy az ügyeleti ellátás célja az egészségügyi szolgáltatók napi munkarend szerinti munkaidő befejezésének időpontjától a következő napi munkarend szerinti munkaidő kezdetéig a beteg vizsgálata, egészségi állapotának észlelése, alkalomszerű és azonnali sürgősségi beavatkozások elvégzése, illetőleg fekvőbeteg-gyógyintézetbe történő sürgősségi beutalása, valamint a külön jogszabályokban meghatározott eljárásokban való részvétel. Az új egészségügyi törvény ezzel megteremti az elvi lehetőségét az eddig nem létező speciális ügyeletek, mint például a pszichiátriai ügyelet megszervezésének. Ez az ügyelet - többek között - közreműködhet a mentési feladatok ellátásában és a pszichiátriai betegek sürgősségi beutalásában is. A törvényjavaslat 244. § (2) f) pontja a népjóléti minisztert hatalmazza fel az egyes egészségügyi ellátásokra vonatkozó részletes szabályok megalkotására.

Az öngyilkosságot megkísérlő személyek között előfordul olyan is, amikor a beteg elmeállapotának akut zavara miatt jelent veszélyt önmagára. Ezzel összefüggésben vetődött fel a hatályos egészségügyi törvénynek a pszichiátriai betegek gyógykezelésére vonatkozó rendelkezése [1972:II.tv. 35. § (4)], miszerint a sürgősségi beszállításra csak orvos jogosult. Azonban a mentőszolgálatnál nagyon sok esetben csupán mentőtiszt tud kimenni az ilyen esetekhez. Ezáltal veszélybe kerülhet az érintett állampolgárnak az Alkotmány 70/D. §-ban deklarált legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga. Az egészségügyről szóló T/4459. számú törvényjavaslatnak a pszichiátriai betegek sürgősségi gyógykezelését szabályozó 196. § (1) bekezdése a közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsító betegek pszichiátriai intézetbe való szállításához - változatlanul - orvos intézkedését követeli meg. Ez a rendelkezés az említett problémára nem ad megoldást.

A mentőszolgálatot általában a hozzátartozók, illetve szomszédok hívják az öngyilkossági kísérlethez, de előfordul, hogy maga az öngyilkosságot megkísérlő személy kér segítséget. A rendőri értesítések száma igen kevés. Előfordulnak ún. hamis hívások, amikor az öngyilkosságot "állítólag" megkísérlő személy a megérkező mentősöknek tagadja az öngyilkossági kísérlet tényét. Ebben az esetben a mentőszolgálat - általában szakorvosi képzettséggel nem rendelkező - munkatársának kell döntenie a további eljárásról. A nagy felelősséget jelentő döntés mintegy igazolásaként, a tiszta tudatúnak ítélt személlyel ilyenkor két tanú jelenlétében a következő tartalmú nyilatkozatot íratják alá: "Kellő felvilágosítás után a kórházba szállításba nem egyezem bele". A vizsgálat megállapítása szerint ez a nyilatkozat a mentés, konkrétabban az életveszély megszüntetésének kötelezettsége alól a mentőszolgálat munkatársait nem menti fel. A belátási képesség - és ezen belül a nyilatkozat elfogadhatósága - megállapításához pszichiáter közreműködésére volna szükség. Ez ugyancsak a 24 órás pszichiátriai ügyelet megszervezését indokolja.

A mentőszolgálat munkatársainak elmondása szerint kényszerintézkedést ritkán, kizárólag az öngyilkosságot megkísérlő személy és a mentőegység személyi biztonsága érdekében alkalmaznak. Ezek: betegrögzítő fogások, szíjbilincs, gyógyszer. Rendőri segítséget ritkán kérnek, a rendőrséggel és a tűzoltósággal való együttműködést azonban nagyon jónak minősítették. A bánásmód megítélése igen kényes területe a mentésnek, mert nehezen dönthető el, hogy a sokszor durvának, gorombának tartott beavatkozásra - pofozás, kiabálás, lekötözés - szükség volt-e a beteg tudati ébersége fokozása, vagy nyugtalansága megfékezése céljából. Ezt a kérdést, az emberi méltósághoz való jogoknak, valamint a kegyetlen, embertelen és megalázó bánásmód tilalmának megsértését mindig csak az adott esetben, az ügy összes körülményeinek mérlegelése után lehet megállapítani. A sürgősségi ellátás során az élethez és a legmagasabb testi és lelki egészséghez való jog érdekében - a szükséges mértékben - korlátozhatók és ezáltal sérülhetnek is az Alkotmányban biztosított emberi és állampolgári jogok.

A kapott tájékoztatás szerint, az elmúlt három évben a mentőszolgálatnak az öngyilkosságot megkísérlőkkel kapcsolatos ellátását sérelmező panasz az Országos Mentőszolgálathoz nem érkezett. A vizsgálat során alig-alig hangzott el a mentéssel kapcsolatban elmarasztaló észrevétel, a betegek is és hozzátartozóik is úgy vélték, hogy hálásnak kell lenniük az életmentésért és a "szükséges rossz"-ként élték meg az ezzel járó kényelmetlenségeket, mint például azt, hogy "felpofozták" őket, vagy kimosták a gyomrukat.

A vizsgálat az Országos Mentőszolgálat Budapesti Mentőszervezetének az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos mentési eljárása gyakorlatában - a vizsgált emberi és állampolgári  jogok tekintetében - alkotmányos visszásságot nem észlelt.

1.3. Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórház
Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. június 13, 16.

A Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórházának Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztálya látja el a főváros és regionális feladatként Pest megye egyes volt járásainak toxikológiai valamint belgyógyászati jellegű balesetet szenvedett betegeit, közöttük az öngyilkosságot megkísérlőket. Ellátási területébe mintegy három millió ember tartozik. Ezen kívül az osztály látja el a 14-18 év közötti alkoholmérgezetteket, és konzíliumot biztosít az ország valamennyi 14 éven felüli toxikológiai esetével  kapcsolatban.

Az osztály 1996. december 31-éig 100 ággyal működött, 92 baleseti belgyógyászati, toxikológiai, 8 intenzív ággyal, valamint ambulanciával. 1997. január 1-jétől az ágyszámcsökkentés eredményeként 58 toxikológiai ágy áll rendelkezésre. Az intenzív ágyakat magába foglaló részleg központi belgyógyászati intenzív osztállyá alakult, melyből szükség szerint vehetnek igénybe ágyakat, általában 4-5 ágyat egyidejűleg. Az osztályon külön részlegként működik a sürgősségi felvételi részleg, a klinikai toxikológiai részleg és a toxikológiai laboratórium.

Az osztály betegforgalma az elmúlt három évben az alábbi volt.

Év
Betegek száma összesen
Otthonába távozott
Más osztályra áthelyezett
Meghalt
Átlagos ápolási idő (nap)

1994
7730
7210
364
156
2,7

1995
7292
6741
426
152
3,1

1996
7961
7342
424
195
3,0

Az öngyilkosságot megkísérlő személyekről külön statisztikát nem vezetnek, a betegeket - a finanszírozás miatt - a mérgezés típusa szerint csoportosítják. Az öngyilkossági kísérlet tényét az egyes betegek kórlapján tüntetik fel. A kapott tájékoztatás szerint az összes kezelt beteg mintegy 60-65%-a került az osztályra öngyilkossági kísérlet következtében.

Az osztályon tizenhat orvosi állás van, ebből teljes állásként betöltött hét. Részmunkaidős szerződéssel öt főt alkalmaznak, ez utóbbi azonban összességében csupán egy-két teljes állású létszámot jelent. Az ügyeleti időben két orvos dolgozik, nyáron csak egy, hétvégén viszont - a nagyobb betegforgalomra tekintettel - három. A vizsgálat idején az osztályon nem volt kinevezett főorvos, egy másik belgyógyászati osztály osztályvezető főorvosa látta el megbízás alapján ezt a feladatot. A főorvosi pályázat elbírálása - a kapott tájékoztatás szerint - folyamatban volt. Általános és meghatározó az osztályon a nagy fluktuáció. Sok a frissen végzett orvos, akik általában a szakvizsga után új munkahelyet keresnek. Az ápolói létszám negyven. Ebből huszonnyolc szakképzett ápoló dolgozik 12 órás beosztásban.

Az ágyszámcsökkentés mellett 1997. január 1-jétől több jelentős változás történt az osztályon. Korábban volt egy ún. zárt részleg, ahol a zavart és agresszív betegeket különítették el. Ezt a zárt részleget 1997. január 1-jével megszüntették. A vizsgálat kezdetén az osztály dolgozói - főorvosok, orvosok, ápolók - egybehangzóan azt vetették fel, hogy bár a zárt részleg megszüntetése csökkentette az osztályon a különféle atrocitásokat - rongálás, dörömbölés, stb. - azonban az ellátásban problémát jelent. Nincs ugyanis - jogszabályban, vagy szakmai előírásban rögzített, garanciákkal biztosított - lehetőségük arra, hogy az osztályon tartsák a mérgezett, de maradni nem akaró, az esetek többségében zavart tudatállapotú, és a mérgező anyag felszívódásával - esetleg - ismét veszélyeztető állapotba kerülő betegeket. A betegeket mérgezett állapotban a pszichiátriai osztály nem veszi át, mivel a mérgezés ott nem látható el. A helyzetet nehezíti az is, hogy a gyógyszer - méreg - felszívódása illetve kiürülése alatt a beteg tudatállapota folyamatosan változik. Ebből a szempontból nem jelent megoldást az sem, ha pszichiáter konzíliárius vizsgálja a beteget. A konzílium célja - a sürgősségi belgyógyászati osztályon kapott információ szerint - egyébként sem a tudatállapot megítélése, hanem az öngyilkossági veszélyeztetettség meglétének a megállapítása akkor, amikor a beteg tudata már tiszta és a hazabocsáthatóságáról kell dönteni.

A hatályos 1972. évi II. törvény 35. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vételnek van helye sürgős szükség esetén. A 35. § (5) bekezdése értelmében a sürgős szükség esete akkor állapítható meg, ha a beteg az elmeállapotának akut zavara következtében a saját vagy mások életére, testi épségére, illetőleg a környezetére közvetlen és súlyos veszélyt jelent, és a veszélyhelyzet csak az azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el. A 35. § (4) bekezdése szerint sürgős szükség esetén ... a kóros elmeállapotot ... vagy az annak tüneteit észlelő orvos közvetlenül intézkedhet a betegnek pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe szállításáról. Az egészségügyről szóló T/4459 számú törvényjavaslat a pszichiátriai betegek sürgősségi gyógykezelésre történő beutalása tekintetében lényegi változást nem jelent. A 196. § (1) bekezdése szerint "Ha a beteg pszichés állapota, illetve szenvedélybetegsége következtében közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít és ez csak azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el, az észlelő orvos közvetlenül intézkedik a beteg megfelelő pszichiátriai intézetbe szállításáról."

Az öngyilkosságot megkísérlő betegek esetében ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy a mérgezés folytán még zavart tudatállapotú, önmagára továbbra is veszélyt jelentő beteg esetében a belgyógyász - toxikológus - szakorvos csupán kezdeményezheti a pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe történő szállítást. A pszichiátriai fekvőbeteg-intézet azonban, mint a vizsgálat ezt tapasztalta, csak a mérgezésből gyógyult beteget veszi át. Így a belgyógyász feladata és egyben felelőssége, hogy lehetőség szerint meggyőzze a beteget a kezelés további vállalásáról, vagy tudomásul vegye azt, ha a beteg ezt elutasítja. Ha pedig élt a pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe való beutalás lehetőségével, akkor a mérgezés tüneteinek megszűnéséig igyekezzen - kényszerítő eszközök nélkül - az osztályon tartani a beteget. Ez utóbbi feladat adott esetben nem kis terhet jelent az egyébként is rendkívüli felelősséget jelentő sürgősségi ellátásban dolgozóknak [1. számú eset].

Az osztályon naponta három-négy "szökés" van, és ezen túl saját felelősségükre távoznak azok a még mérgezett, egyértelműen nem tiszta tudatállapotú betegek is, akik az orvos tájékoztatása ellenére elhagyják az osztályt. Ez utóbbi eseteket a kórlapokon dokumentálják, ahol az "Alulírott, kijelentem, hogy az orvosi figyelmeztetés ellenére, saját felelősségemre távozom" nyilatkozatot íratják velük alá. Hasonló problémát jelent, ha a beteg az "Alulírott kijelentem, hogy öngyilkossági szándékomról lemondok" szövegű záradékot írja alá a kórlapon. A beteg tudatállapotának megítélésén túl, a tett nyilatkozata "érvényességének" megítélése sem belgyógyászati szakkérdés. A vizsgálat megállapította, hogy az osztály dolgozói mindent megtesznek a zavart tudatállapotú betegek teljes belgyógyászati orvosi ellátásáért. Azonban az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében deklarált élethez való és a 70/D. § (1) bekezdésében foglalt legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogokkal összefüggésben keletkezik alkotmányos visszásság annak a betegnek az esetében, aki zavart tudatállapotban tett nyilatkozata miatt nem kapja meg azt az ellátást, amely az életének a megmentéséhez és/vagy testi és lelki egészségének megőrzéséhez szükséges lenne.

A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény 17. §-a értelmében gondnokság alá helyezés nélkül is cselekvőképtelen az, aki olyan állapotban van, hogy az ügyei viteléhez szükséges belátási képessége teljesen hiányzik. A 18. § (1) bekezdése pedig kimondja, hogy a cselekvőképtelen személy jognyilatkozata semmis. E két polgári jogi jogszabályhely értelmezéséből viszont az következik, hogy az öngyilkosságot megkísérelt és ennek eredményeként egyértelműen zavart tudatállapotú betegnek a saját felelősségére való távozásról szóló nyilatkozata semmis.

Ezt az ellentmondást azonban sem a hatályos egészségügyi törvény, sem más jogszabály vagy szakmai előírás nem oldja fel. Nem tisztázott az a kérdés, ki döntheti el azt, hogy az egyébként cselekvőképességet érintő gondnokság alatt nem lévő, de zavart tudatállapotú beteg belátási képessége megvan-e és így például közvetlen életveszély fennállása esetén az eltávozásra vonatkozó nyilatkozata érvényes vagy érvénytelen. Ez a szabályozatlanság az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt jogállamiság elvével kapcsolatban jelent alkotmányos visszásságot. A vizsgálatot végzők a probléma gyakorlati megoldását az öngyilkosságot megkísérlő személyeknek egy komplex, a sürgősségi (belgyógyászati, traumatológiai) és a pszichiátriai kezelést ötvöző ellátásában látják, ahol a két szakorvos együtt felel a betegért és az ellátásban mindkét szakma előírásait, eszközeit alkalmazni lehet. 

Az egészségügyről szóló T/4459. számú törvényjavaslat részletesen foglalkozik a betegek jogaival. Ezek között egyik új jogintézmény az ellátás jogának visszautasítása. Ez a lehetőség főszabály szerint a cselekvőképes személyt illeti meg, aki az életmentő beavatkozást is visszautasíthatja meghatározott alakiság megtartásával. Cselekvőképtelen személy vonatkozásában a törvényjavaslat szigorúbb feltételekkel engedi meg az ellátás visszautasítását. Változatlanul nyitva marad viszont az a kérdés, hogy a törvény alkalmazása során ki minősül cselekvőképtelennek, a Polgári Törvénykönyv 17. §-ában foglalt cselekvőképtelenség fennállását, vagyis a belátási képesség meglétét vagy hiányát ki és hogyan állapítja meg.

A vizsgálat az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt legmagasabb szintű lelki egészséghez való joggal összefüggésben tapasztalt - a sürgősségi ellátásokra általában jellemző - alkotmányos visszásságot jelentő problémát. Az öngyilkossági kísérletet követő időszak (1-2 nap) a szakértők szerint az az időszak, amikor a beteg pszichésen a legjobban hozzáférhető, mivel fellazultak a lelki védekező mechanizmusai és krízisének - ami miatt az öngyilkosságot választotta - megoldására új módokat nem talált még. Ebben az időszakban azonban a sürgősségi ellátást nyújtó osztályokon nincs olyan, a szuicidiológiában járatos  (pszichiáter) szakember, aki az öngyilkosságot okozó problémákra, szorongásra, elbizonytalanodásra figyelne és segítséget nyújtana. Az öngyilkossági kísérletet követő 1-2 nap elteltével végzett pszichiátriai vizsgálat célja egyértelműen az öngyilkossági veszélyeztetettség fennállásának szempontjából való véleményalkotás és nem a betegek krízisállapotának feloldása. A sürgősségi ellátást nyújtó osztály dolgozóinak sem jogilag, sem intézményesen, sem terápiásan semmiféle eszköz nem áll a rendelkezésére a krízisellátáshoz. A kapott tájékoztatás szerint a pszichiátriai osztályokon adható gyógyszerek a sürgősségi belgyógyászati osztályokon, többnyire az egyéb gyógyszerhatások miatt nem alkalmazhatók. Nincs elegendő és megfelelő képzettségű személyzet az egyéni gondoskodáshoz, a pszichoterápiás szorongásoldáshoz. A vizsgálatot végzők ennek az alkotmányos visszásságot jelentő problémának a megoldását is a komplex, a sürgősségi és a pszichiátriai kezelést ötvöző ellátás kialakításában látják, ahol a két szakorvos együtt felel a betegért és ennek során mindkét szakma előírásait, eszközeit alkalmazni lehet.

Az osztályra beteget csak a sürgősségi ambulancián keresztül vesznek fel. Szinte mindenkit az Országos Mentőszolgálat gépkocsijai hoznak, lehetőség szerint hozzátartozóval együtt. Az osztálynak külön ún. mentőbejárója és mentővárakozója van. A vizsgálat megállapítása szerint a sürgősségi ellátást és a kezelést a szakma szabályai szerint, rendkívül gondosan és alaposan látják el.

Ennél az ellátásnál is kényes kérdés a bánásmód, az emberi méltóság tiszteletben tartása. Ezekkel összefüggésben a vizsgálat semmilyen alkotmányos visszásságot nem tapasztalt. Igaz, hogy például a gyomormosáshoz lekötik a beteg kezét és lábát, azonban előtte - az eszméletén lévő beteget - erről tájékoztatják, kérik együttműködését. A beteget egyébként - állapotától függően - minden esetben tájékoztatják a szükségesnek ítélt beavatkozásokról, illetőleg a mérgezés és/vagy a kezelés várható mellékhatásairól. A vizsgálat tapasztalatai szerint a hozzátartozók tájékoztatása is a jogszabályban előírt követelmények szerint történik. (A vizsgálatot végzők találkoztak lekötözött beteggel például az intenzív osztályon is. Azonban egyértelmű volt, hogy a lekötözés a zavart tudatú beteg ágyról való leesésének megakadályozását célozta.) Az osztály ápolói közül többen elmondták, hogy bár önmagukban elítélik azokat a betegeket, akiknek öngyilkossági szándéka - az ápoló személyzet véleménye szerint - nem tekinthető komolynak, mégis minden megkülönböztetés nélkül látják el őket is. A vizsgálat is tapasztalta, hogy nagy türelemmel igyekeztek a sokszor agresszív, támadó betegeket is ellátni [2. számú eset]. Az interjúk során a bánásmóddal kapcsolatban sem beteg, sem hozzátartozója nem tett kifogást, sőt egyöntetűen emberségesnek minősítették az osztályon jelenleg uralkodó légkört. A vizsgálat az intenzív és a szubintenzív osztályon találkozott meztelen - de mindenkor betakart - betegekkel is. A ruhátlanság indoka egyértelműen az orvosi ellátás feltételeinek biztosítása volt.  (Hiszen mindegyik betegnél infúzió és sokszor katéter volt bekötve, továbbá EKG készülék ellenőrizte a szívműködést.) Mihelyt a beteg önálló mozgásra képes, azonnal ruhát kap, amit a vizsgálók személyesen is tapasztaltak.

Meg kell azonban jegyezni, hogy az osztály életében, és így a bánásmódban is 1997. január 1-je után következett be jelentős változás. Ez a zárt kórtermek kinyitásának és a kényszerítő eszközök alkalmazása megszüntetésének tulajdonítható. Korábban - az 1997. januárjában megbízott osztályvezető főorvos értékelése szerint - a kórtermek túlzsúfoltak, emiatt takaríthatatlanok, elhanyagoltak voltak. A zárt kórtermekben a dörömbölés, a rongálás mindennapos volt. Hétközben csupán egy orvos teljesített ügyeleti szolgálatot, aki egyszemélyben látta el a betegfelvételt, az osztályt és az intenzív részleget. Állandó felvételes orvos és nővér hiányában gyakran a mentő által behozott beteget "valaki" átvette, a felvételes orvos csak a mentőszolgálat távozása után értesült az új beteg jelenlétéről. Rendkívül hiányos volt az adminisztrációs munka is.

Az elmúlt években az ellátás miatt írásban tett panaszok (1994-ben 2, 1995-ben 2, 1996-ban 1 és 1997-ben 2) jórészt az ellátásra és a bánásmódra, pontosabban a korábbi zárt - csengő nélküli - kórtermekbe való bezárásra, a fizikai kényszer és tettlegesség alkalmazására, lekötözésre, durva hangnemre és egy alkalommal lopásra vonatkoztak. A rendelkezésre álló dokumentumokból láthatóan a panaszokat minden esetben kivizsgálták. Amennyiben azt alaposnak találták, orvoslásáról intézkedtek, valamint a panaszostól elnézést is kértek. A kapott tájékoztatás szerint a szóban tett panaszok egy része az értékleltárral volt kapcsolatos. Többször előfordult, hogy a betegek eltávozáskor több tárgyra emlékeztek, mint amennyi beszállításukkor rajtuk volt. A panaszok másik része a hozzátartozóktól érkezett, akik azt sérelmezték, hogy az első vizsgálat és kezelés során nem lehetnek jelen.

A sürgősségi ellátást követően a betegek az állapotuk súlyossága szerinti kórterembe kerülnek. Az intenzív részlegen az élet megmentéséhez és az életfunkciók fenntartásához (légzés, keringés) szükséges minden felszerelés rendelkezésre áll. Itt állandó az orvosi jelenlét. A szubintenzív kórtermekben folyamatos a szakápolói felügyelet. A kórtermek általában hat-nyolc ágyasak. Az éppen kezelt betegek számától függően alakul a női és férfi szobák aránya. A kórtermek berendezése átlagos, vélhetően a betegek folyamatos változása és az osztályon töltött rövid időtartam miatt az osztály műszaki állapota rosszabb, mint egy átlagos belgyógyászati osztályé (több mint százéves gyomormosó szék, hiányos padlóburkolat, helyenként málladozik a fal). A vizsgálat azonban azt is megállapította, hogy az osztály dolgozói mindent megtesznek a rendért, tisztaságért, a vizsgálat idején is folyamatos volt a takarítás, az ágynemű és ruhacsere.

Amennyiben a beteg "vállalta" az ellátást, vagyis saját felelősségére nem hagyta el az osztályt,  a mérgezés tüneteinek megszűnése után pszichiátriai konzíliumra kerül. A pszichiátriai konzíliumot a kórház krízisintervenciós ambulanciája végzi. Egy-egy betegre általában 10-20 percnyi idő jut, ezalatt kell a pszichiáternek megállapítania, hogy a beteg öngyilkossági veszélyeztetettsége fennáll-e vagy sem, amitől a kezelés további alakulása függ. Itt kell megjegyezni, hogy a mérgezés belgyógyászati tüneteinek megszűnése nem minden esetben jelenti a mentális tünetek eliminációját is. Enyhe formában lehet a betegnek tudatzavara, amit a belgyógyász nem diagnosztizál [6. számú eset]. Mivel a pszichiátriai konzílium középpontjában az aktuálisan meglévő, vagy már megszűnt öngyilkossági veszélyeztetettség áll, sokszor feltáratlan marad a fluktuáló tudatállapot és a beteg úgy kerül haza, hogy zavaros, tisztázatlan emlékei maradnak mind az öngyilkossági kísérletéről, mind pedig a kórházban töltött időről.

Ha az öngyilkossági veszélyeztetettség megszűnt, akkor a beteg zárójelentésével otthonába távozhat. Amennyiben a veszélyeztetettség még fennáll, de kórházi ellátást már nem igényel, akkor a területileg illetékes ideggondozóba irányítják. Erről az ideggondozót külön nem értesítik, tekintettel arra, hogy az ideggondozó intézet fő profilja a pszichiátriai betegek gondozása. Így kizárólag a  pszichiátriai osztályon kezelt betegek zárójelentéseit küldik el hivatalból. Az ideggondozó értesítésének kötelezettségéről sem a jelenleg hatályos, sem a tervezett jogi szabályozás nem rendelkezik.  Az értesítési kötelezettségnek, bár a krízisállapot eredményes kezelése teljesen a beteg közreműködésétől függ, a vizsgálatot végzők megítélése szerint a beteg utókezelése szempontjából lenne jelentősége.
 
Ha úgy ítélik meg, hogy az öngyilkosságot kiváltó krízishelyzet még nem szűnt meg, akkor felajánlják a krízisintervenciós osztályon fekvő- vagy az ambulancián járó betegként való további kezelést. Ha pedig a pszichiáter úgy látja, hogy pszichiátriai fekvőbeteg-intézeti kezelés szükséges, akkor intézkedik a területileg illetékes pszichiátriai osztályra való szállításról.

A vizsgálat a többi vizsgált emberi jog tekintetében alkotmányos visszásságot nem észlelt.

1.4. Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórház
Krízisintervenciós Osztály és Ambulancia

A vizsgálat időpontja: 1997. június 16-17.

A Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórház Krízisintervenciós Osztálya és Ambulanciája a Kórház Pszichiátriai Osztályával 1997. év elejétől összevontan működik. A krízisintervenciós osztály kifejezetten a lelki értelemben vett krízis helyzetben lévő, öngyilkosságot megkísérelt vagy öngyilkossági veszélyben lévő betegek ellátására szerveződött. Elkülönült ambulanciával rendelkezik, a két részleg szoros szakmai együttműködésben dolgozik, egy - megbízott - osztályvezető főorvos vezetésével. Az osztály ellátási területe lényegében az egész ország. Területi megkötöttség nélkül - de a kis kapacitás miatt előjegyzéssel - vesznek fel betegeket háziorvosi, ideggondozói beutalóval és más kórházból való áthelyezéssel. Ezen túl a pszichiáter konzíliárius javaslatára közvetlenül vesznek fel betegeket a sürgősségi belgyógyászati osztályról, továbbá az ambulanciáról. Fogadják a beutaló nélkül önként jelentkező betegeket is. Az osztály eredetileg 41 ággyal működött, ez az ágyszámcsökkentés folytán 30-ra változott. A pszichiátriai osztály ágyszámát 1997. februárjában 90-ről 30-ra csökkentették. A kapott tájékoztatás szerint a változatlanul meglévő feladatok ellátását az ágyak csökkentése nem veszélyezteti. A pszichiátriai osztály a Budapest VI. kerületében élő pszichiátriai betegek fekvőbeteg szakellátását végzi. Az összevont osztály látja el az egész kórház pszichiátriai ügyeletét, és a sürgősségi belgyógyászati osztály konzíliumi feladatait.

Az elmúlt három évben a krízisintervenciós osztály és az ambulancia betegforgalmi adatai a következőképpen alakultak. 

Év
Felvett betegek
Ambuláns betegek 
Konzíliumi vizsgálatok

1994
639
5176
6920

1995
682
5581
6496

1996
797
6089
6911

Az átlagos ápolási idő az osztályon 18-19 nap volt.

Az osztályon öt orvos - közülük egy a vizsgálat idején gyermekgondozási szabadságon volt -, és két pszichológus dolgozik teljes munkaidőben, a krízisambulancia munkáját pedig két orvos és egy pszichológus látja el.

Az ápolói létszám tizennégy. (Közülük egy volt a vizsgálat idején gyermekgondozási szabadságon, ketten pedig részmunkaidős alkalmazottak.) Az ápolók három műszakban dolgoznak, van aki állandó éjszakás beosztásban. Az osztályon foglalkoztatnak szociális nővért is. Ezen az osztályon nagy a lelki megterhelés. Sokat kell foglalkozni a betegekkel, mindig meg kell hallgatni őket. Sokan vannak, akik bizonyos dolgokat nem az orvosnak, pszichológusnak mondanak el, hanem a nővérnek. Ezért a nővéreknek is nagy szükségük lenne szupervíziós segítségre.

Az osztály nyílt rendszerű, ún. pszichoterápiás osztály. Ez azt jelenti, hogy a felvétel - és ennek következtében a távozás is - önkéntes. Speciális helyzetben vannak ebből a szempontból a 18 év alatti betegek, mivel az osztály 14 éves kortól fogad betegeket. Ezekben az esetekben a szülő - törvényes képviselő - nyilatkozata pótolja a gyerekét, mivel azonban a pszichoterápia sikere minden esetben a páciens együttműködő akaratán múlik, ilyenkor sem nélkülözhető a beteg beleegyezésének elnyerése.

A két részleg orvosai és pszichológusai naponta tartanak megbeszélést, amelyet a főorvos vezet és a nővérek közül a szolgálatban lévők is jelen vannak. Az osztályos munka része a heti két nagycsoportos foglalkozás, ahol a betegeken, ápolószemélyzeten kívül az orvosok is részt vesznek. Hétvégeken művészetterápiás csoportot tart az osztály foglalkoztató terapeutája. A terápiás munka többségét az egyéni pszichoterápia valamely formája jelenti (krízis-terápia, hosszú távú egyéni pszichoterápia, pár- és családterápia).

Látogatni általában megkötöttség nélkül lehet bárkit. Néhány kivétel akad, főleg a drogos betegek esetében. Továbbá családi konfliktushelyzet miatt a kezelőorvos elrendelheti a látogatási tilalmat arra a családtagra nézve, aki a konfliktus középpontjában áll. Az eltávozást az osztályról szintén nem korlátozzák, de ezt mindig egyeztetni kell a terapeutával és ennek alapján a szolgálatos nővér adja ki az engedélyt. Sokan és sokszor járnak ki az osztályról napközben ügyeiket intézni.

Az osztálynak saját - az elkülönült ambulanciától független - ambuláns tevékenysége is van. Itt a korábban az osztályon ápolt betegek utókezelését végzik, ami átlagban három hónapig tart. Az egyéni terápiák fő elve, hogy végig ugyanaz a terapeuta végzi a kezelést, aki legelőször kezelésbe vette a beteget. Ennek a módszernek a öngyilkosság megelőzésében - a korai terápiás kapcsolat szempontjából - van nagy jelentősége.

Panasz az osztály vagy az ambulancia működésével kapcsolatban az elmúlt három évben nem volt.

A vizsgálat a krízisambulancia működését értékelve azt állapította meg, hogy eredeti rendeltetését jelenlegi formájában nem tudja kellő hatékonysággal teljesíteni. Azzal a céllal hozták létre - az osztályvezető főorvos kezdeményezésére -, hogy az öngyilkosságot megkísérlő beteghez "közel vigyék" a mentálhigiénés-pszichoterápiás ellátást. Az ambulancia - elvileg - napi 24 órában működik és ez a tény önmagában azt jelenthetné, hogy az elvárásnak megfelelő működési keretet biztosít. A működést alaposabban megvizsgálva már nem ennyire kedvező a helyzet. Az orvos létszám - két szakorvos és egy pszichológus - kevés a nagyon időigényes és lelkileg igen megterhelő munkának az ellátására. Továbbá az ambulancián dolgozók csak a délelőtti órákban foglalkoznak a sürgősségi belgyógyászati osztályról átküldött betegek pszichiátriai konzíliumi vizsgálatával. Nem ők mennek a betegágyhoz - ami egyébként a sürgősségi belgyógyászati osztály munkarendje és leterheltsége miatt nem is volna lehetséges -, hanem hozzájuk viszik át a betegeket. Ennek következtében sok esetben - különösen hétvégén, pedig ekkor van a legtöbb öngyilkossági kísérlet - egyszerűen "lekésik" azt a bizonyos lelkileg fogékonyabb időszakot, amikor a betegnek még nem álltak helyre a lelki védekező mechanizmusai és nem kezdődött el az öngyilkossági kísérlet "elfelejtését" célzó elhárítás, tagadás és eredményesen kezdhető meg a terápia. Az igen nagyszámú beteg miatt egy-egy vizsgálatra átlagban maximum húsz perc jut, ami egy nagy rutinnal rendelkező vizsgáló esetén is csak tájékozódásra, az öngyilkossági veszélyeztetettség fennállásának megítélésére elég. Meg kell jegyezni, hogy a gyakorlatban megvalósuló pszichiátriai konzíliumnak nem is célja a krízis-ellátás. Ennyi idő alatt kell ugyanis a vizsgálónak tájékozódni a beteg kórelőzményét illetően, megítélni a páciens pszichés státuszát és eldönteni a további sorsát. Az első találkozás erejében bízva, olyan esetekben, amikor ezt szükségesnek tartják, előre nyomtatott kártyát adnak a betegnek, melyen az ambulancia telefonszáma és a kezelő neve szerepel. Ez a kis kártya arra is jó, hogy ha a beteg az esti vagy éjszakai órákban jelentkezik, a portás köteles beengedni őt, és értesíteni a pszichiáter ügyeletest. Ennek a rendszernek - a vizsgálat során megkérdezettek elmondása szerint -  az a fogyatékossága, hogy kevés az esélye annak, hogy ügyeleti időben a krízisben lévő beteg azzal a terapeutával fog találkozni, aki korábban vizsgálta az ambulancián [3. - 6. számú esetek].

Az ügyeleti ellátás, amelyet a kórház vezetése központilag szervez, a vizsgálat megállapításai szerint ugyancsak nem megfelelő a krízisállapotban lévő betegek szempontjából. Ügyeleti időben ugyanis - délután 16 órától másnap reggel 8 óráig - egyetlen pszichiáter van szolgálatban, aki a következő feladatokat látja el: ügyel a krízisintervenciós osztályon és az ambulancián, osztályos ügyeletet ad a kórház pszichiátriai osztályán, ellátja a kórház valamennyi osztályának pszichiátriai konzíliumi teendőit, továbbá ügyeletes konzíliárius a baleseti belgyógyászaton is. Így egyértelmű, hogy krízisintervenciós beavatkozásra nincsen lehetőség akkor sem, ha a beteg - akit délelőtt az ambulancián kezeltek - felkeresi a kórházat este vagy éjszaka. További nehézség, hogy az ügyeleti szolgálatba bevonták - az alacsony orvos létszám miatt - a neurológiai osztályon dolgozó orvosokat is, ami azt jelenti, hogy az ügyeletek egy részében olyan szakorvos található a kórházban, akinek nincsen megfelelő pszichiátriai gyakorlata.

A vizsgálat értékelése szerint a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórház Krízisintevenciós Ambulancia jelenlegi működésében és az ügyeleti ellátásban észlelt hiányosságok a krízishelyzetben lévő betegeknek az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított, a legmagasabb szintű lelki egészséghez való jogát veszélyeztethetik. A vizsgálat a többi vizsgált emberi jog tekintetében alkotmányos visszásságot nem észlelt.

1.5. Országos Traumatológiai Intézet

A vizsgálat időpontja: 1997. június 17.

Az Országos Traumatológiai Intézet tizenegy osztályon 363 ággyal működik, a kórházi ágyszámok csökkentése az intézetet nem érintette, így is nagy a zsúfoltság. Ellátási területe Budapest ún. keleti szektora és agglomerációja. Hetente négy napon - kedd, csütörtök, péntek és vasárnap - felvételes az intézet. A szóbeli tájékoztatás szerint egy-egy felvételi napon harminc-ötven beteg érkezik az intézetbe, azonban ambuláns ellátás után egy részüket hazabocsátják. Az öngyilkosságot megkísérlők közül az intézetbe a súlyosabb esetek kerülnek, például aki magasból ugrott le, vagy metrószerelvény elé ugrott, vagy önmagát súlyosan megsértette - szíven szúrta - stb. Erre tekintettel magas az öngyilkosságot megkísérlők halálozási aránya is.

Az öngyilkosságot megkísérlők betegforgalmi adatai az elmúlt három évben a következőképpen alakultak.

Év 
Betegek száma összesen
Más kórházba helyezték át
Otthonába távozott
Önkényesen távozott
Meghalt

1994
23
5
17
-
1

1995
23
8
11
1
3

1996
43
10
25
1
7

Az átlagos ápolási időre pontos adatot az intézet nem tudott adni, mivel az a sérülések jellege miatt rendkívül eltérő, egy naptól több hónapig tarthat.

Az öngyilkosságot megkísérlő személyt az intézetbe általában a mentőszolgálat szállítja. A kezelések során kényszerítő eszközöket nem alkalmaznak, a sérülések jellege miatt a betegek általában nem tudnak elszökni - tiltakozni sem igazán -, a műtéti beavatkozások pedig többségükben altatásban történnek.

Az öngyilkosságot megkísérlő személyek ellátása semmiben nem különbözik a többi traumatológiai sérültétől. Ez alól van egy kivétel, ugyanis azt a beteget, aki például gyógyszert is vett be, a sérülés ellátása után áthelyezik a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórház Sürgősségi Belgyógyászati és Toxikológiai Osztályára.

Az öngyilkosságot megkísérelt betegektől az elmúlt három évben az intézetben folyó gyógykezeléssel kapcsolatban panasz nem érkezett.

Az öngyilkossági kísérlet következtében sérült beteg krízisellátást az intézetben nem kap, pszichiátert nem is foglalkoztatnak. Távozás előtt egy neurológiai konzíliumi vizsgálat történik, ekkor döntenek az esetleges pszichiátriai osztályra történő áthelyezésről. Mivel a betegek általában hosszabb időt töltenek az intézetben - a kapott tájékoztatás szerint - fizikai sérüléseik elmúltával "teljesen meggyógyulnak". Elbocsátás előtt mindenkit nyilatkoztatnak arról, hogy öngyilkossági szándékáról lemond-e, amit a kórrajzon rögzítenek és a beteggel aláíratják. Ha valaki nem hajlandó ezt a nyilatkozatot aláírni, akkor áthelyezik a területileg illetékes pszichiátriai osztályra.

A vizsgálat idején az intézetben egy öngyilkossági kísérletet elkövetett beteget kezeltek.

A vizsgálat megállapította, hogy az Országos Traumatológiai Intézetben öngyilkossági kísérlet következtében gyógykezelés alatt lévő betegeknek az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt,  a legmagasabb szintű lelki egészséghez való jogukkal kapcsolatban okoz alkotmányos visszásságot, hogy ellátásukból teljesen hiányzik a pszichiátriai konzílium. A vizsgálatot végzők az ilyen jellegű sérülést szenvedett öngyilkosságot megkísérlő betegek esetében is a komplex - traumatológiai és pszichiátriai - gyógykezelést látják indokoltnak. A vizsgálat a többi vizsgált emberi jog tekintetében alkotmányos visszásságot nem észlelt.

1.6. Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet

A vizsgálat időpontja: 1997. június 18, július 7.

Az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet az ország vezető pszichiátriai intézete, ahol tizenhat osztályon és 948 ágyon történik a betegellátás, melyből tizenhárom osztály  - 828 ággyal - közvetlenül a pszichiátriai betegek ellátását végzi. A betegfelvétel területi elv alapján történik, mivel azonban országos intézetről van szó, több speciális feladatot is ellátnak. Így van Memória Klinika, Gerontopszichiátriai Osztály, Pszichoterápiás Ambulancia, Epilepszia Ambulancia, stb., azonban Krízis Ambulancia  vagy Osztály nincs. Az OPNI osztályai közül az I. Neuropszichiátriai Osztályon és a XIII. Pszichiátriai Osztályon működik depressziós és szorongásos betegeket ellátó ambulancia, ami azt feltételezi, hogy a többi pszichiátriai osztályhoz képest nagyobb számban látnak el öngyilkossági kísérlet után lévő betegeket. A Pszichoterápiás Ambulanciát eredetileg kifejezetten a krízisintervenciós ellátás biztosítására hozták létre. Mindezekre tekintettel ez a három - utóbb említett - szervezeti egység volt a vizsgálat helyszíne.

Az OPNI-ban összesen nyolcvanhat szakorvosi - főként pszichiáter, neurológus -, tizennégy orvosi betöltött álláshely van, és egyéb felsőfokú végzettséggel - pszichológus, gyógytornász, szociális munkás - dolgozik negyvenöt fő, valamint négyszázhatvanhárom szak- és segédápolót alkalmaznak.

Az OPNI betegforgalmi adatai az elmúlt három évben az alábbiak voltak.

Év
Neurológiai osztályokon kezelt betegek
Pszichiátriai osztályokon kezelt betegek
Az öngyilkossági kísérlet miatt nyilvántartott betegek

1994
1256
7957
nincs adat

1995
1824
7938
nincs adat

1996
2368
9097
16

Az öngyilkossági kísérlet tényét minden esetben már a felvételkor rögzítik a kórrajzban vagy az ambuláns lapon, azonban külön statisztikát erről nem vezetnek, ugyanis a finanszírozás miatt az első helyen az alapbetegséget kódolják. Így fordulhatott elő, hogy az intézet számítógépes nyilvántartásában 1994-ben és 1995-ben egyetlen öngyilkosságot megkísérlő beteg sem szerepel.

A magyarázat kettős. Egyrészt arról van szó, hogy a fekvőbeteg-ellátás finanszírozásának alapjául szolgáló HBCS (homogén betegcsoportok) bevezetése óta az osztályok adatközlése teljesen eltorzult. A számítógépre első helyen az ápolást indokló fődiagnózis kerül fel, és nem a kísérő diagnózisként szereplő "St. post tent. suicidii", mert ez utóbbinak rendkívül alacsony a normatív ápolási ideje, valamint a hozzárendelt súlyszáma is kedvezőtlenebb, például a mentális betegségekhez viszonyítva. Az egészségügyi szakellátás társadalombiztosítási finanszírozásának egyes kérdéseiről szóló 9/1993. (IV. 2.) NM rendelet 3. számú melléklete határozza meg a fekvőbeteg-ellátási tevékenység súlyszámértékeit, normatív ápolási idejét és határnapjait. A rendelet 1. § (7) és (9) bekezdései értelmében a megállapított felső határnapot meghaladó ellátás esetén csak a felső határnapig teljesített ellátásért számolható el az adott súlyszám. A 3. számú melléklet az alkohol- és drogfüggőség, alkohol- és drogfogyasztás okozta organikus és mentális betegségek 20 főcsoportján belül, az alkohol- vagy drogfogyasztás miatti intoxikáció alsó határnapját 1 napban, a felső határnapot 25 napban és a normatív napot 2 napban határozta meg. A 19 főcsoportban viszont a legkisebb felső határnap is 44 nap, például a 18 év alattiak szorongásos betegségei esetén. Az öngyilkosságot megkísérlő betegeket legfeljebb a kísérő betegségek, vagy az áthelyezési diagnózis alatt lehetne megtalálni, ha egyáltalán kódolják. Sokszor azonban az alcsoportok kódolása nem is történik meg, arra általában akkor kerül sor, ha az további finanszírozást jelent. Az intézet főinformatikusának elmondása szerint erre a tényre vezethető vissza az is, hogy az országos statisztikák adatai az utóbbi három-négy évben Magyarországon az öngyilkossági esetek számának bizonyos mértékű csökkenését mutatják.

Mivel a halállal végződő kórházi ápolást is megelőzi valamennyi kezelésben töltött idő, ilyen esetekben is a HBCS súlyszám szerint történik a finanszírozás. Az ellátást végző osztályok a betegségek kódolását a ma érvényben lévő Betegségek Nemzetközi Osztályozása (BNO 10) szerint végzik, az Országos Egészségbiztosítási Pénztár (a továbbiakban: OEP) pedig ennek alapján sorolja be az adott esetet a megfelelő HBCS csoportba. Ezt követi azután a haláloki diagnózisok kikeresése, ami csak az esetek kis részében azonos az ápolást indokló fődiagnózissal. Öngyilkosság esetén gyakori a két kategória (kód) közötti eltérés, tekintve, hogy a halált közvetlenül leggyakrabban nem az öngyilkossági aktus (például gyógyszerbevétel) okozza, hanem az ezt követően kialakult légzési vagy keringési elégtelenség. Így a kórházi epikríziseken (a meghaltakról készülő zárójelentés) ismét csak a harmadik, negyedik helyen jelenik meg a "St. post. tent. suicidii" diagnózis és annak BNO kódja. Ezt azonban minden esetben már rá sem írják a kórlapra, mert a finanszírozást nem befolyásolja. Az intézet főmunkatársa és egyik igazgatóhelyettese úgy vélték, hogy mindez tönkretette az epidemiológiai (megbetegedési) felméréseket és statisztikákat, mert nem lehet többé releváns adatokhoz jutni.

A másik ok, ami speciálisan az OPNI esetében oda vezetett, hogy egyetlen öngyilkosságot megkísérlő beteget sem regisztráltak, a kapott tájékoztatás szerint az, hogy az egyik korábbi igazgatóhelyettes utasításba adta a "megbélyegző" öngyilkossági kísérlet ne szerepeljen a betegek kórlapjain mint fődiagnózis, vagyis ezt ne írják rá a zárójelentésre, táppénzes papírra. Így sikerült "teljesen eltüntetni" az öngyilkossági kísérleteket. Ennek indoka lehetett a betegek személyiségi jogainak a külvilággal szembeni védelme, de kérdéses, hogy a probléma ilyen eliminálása valóban használ-e az öngyilkosságot megkísérlő betegek helyzetén általában.

A vizsgálatot végzők kérésére az intézet egy hónapon át - 1997. június 24-étől július 22-éig - külön számon tartotta az öngyilkossági kísérlet miatt felvett betegeket, amely összesen harminckilenc fő volt, huszonegy férfi és tizennyolc nő. (Ha ezt a számot vesszük alapul, akkor évente mintegy négyszáznyolcvan öngyilkosságot megkísérlő beteget kezelnek, amely a pszichiátriai osztályokon kezelt betegek megközelítőleg 5-6%-át jelentheti.)

Ha az intézeti kezelés alatt kísérel meg valaki öngyilkosságot, ami - a kapott tájékoztatás szerint rendkívül ritka - akkor arról külön jegyzőkönyv készül. A vizsgálat rendelkezésére - mellékletek nélkül - bocsátott jegyzőkönyvek szerint 1996-ban kettő, 1997-ben pedig három öngyilkossági kísérlet történt az intézetben, melyekből kettő végződött azonnali halállal.

Az intézetbe felvételre a baleseti belgyógyászati, traumatológiai osztályokról és ambulanciákról, valamint körzetből beutalóval érkezhetnek a betegek. Egy központi betegfelvételi részleg - Központi Ügyelet - működik, ahol éjjel-nappal két ápoló teljesít szolgálatot. Az ott ügyeletet teljesítő orvos csak akkor van jelen, ha beteg érkezik. Rajta kívül van két ún. oldalügyeletes, akik az osztályos ügyeletet látják el, valamint egy neurológus és egy belgyógyász is ügyel. Az egyik jellegzetessége az öngyilkossági kísérlet után lévő betegek ellátásának, hogy a mentő általában az éjszakai órákban hozza a más kórházakból áthelyezett, öngyilkosságot megkísérelt betegeket. Rendszerint őket hagyják utoljára, amikor már a többi, sürgősebb hívásnak eleget tettek. (Erre a vizsgálat idején is akadt példa, lásd 1. számú eset.) A legtöbb beteg a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórházának Sürgősségi Belgyógyászati és Toxikológiai Osztályáról érkezik. A beszállított betegek első ellátásként általában kapnak pár "megnyugtató szót", hiszen éjszaka közepén, több órás várakozás után érkeznek. Ezeknek a betegeknek az esetében a felvételes orvos a "szoros obs." (fokozott megfigyelés) utasítást írja a kórrajzra és azonnal elhelyezik őket valamelyik osztályra. A vizsgálat megállapítása szerint az öngyilkossági kísérlet után lévő betegek további ellátása is - az öngyilkossági kísérletre tekintet nélkül - a többi beteggel azonos módon történik.

1.7. Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet
I. Neuropszichiátriai Osztály - HIETE Pszichiátriai Tanszék

Az I. Neuropszichiátriai Osztály 64 ággyal működik, két szinten. Ebből mintegy 30 ágy krónikus finanszírozású rehabilitációs ágy, 34 pedig aktív fekvőbeteg ellátást nyújt, ezen kívül van 30 nappali szanatóriumi férőhely is. Az osztály fő profilja a depresszió-ellátás. A kapott tájékoztatás szerint a jogszabályban megállapított ápolási idő legtöbbször kevés egy-egy depresszív beteg gyógyszeres beállítására, ami veszélyezteti az ellátás színvonalát. Az öngyilkossági kísérlet miatt kezelésbe vett betegek számáról ez az osztály sem tudott a vizsgálat számára adatokat adni.

Az osztályon jelentős ambuláns tevékenységet is folytatnak, ahol az ellátás alapját a "pontszám-termelés" képezi. A nappali szanatórium igen jól hasznosítható, mivel sokkal kevésbé költséges, mint a fekvőbeteg-ellátás, a beteg napközben mégis jelen van az osztályon és részt vesz a különböző terápiás foglalkozásokban. Az osztály nyílt rendszerben működik. Napközben a kezelőorvossal történt egyeztetést követően el lehet hagyni. A hétvégi eltávozás és az adaptációs szabadság is általános, csak annyi a kikötés, hogy a felvételt követő első hétvégét az osztályon kell tölteni. A felvétel ezen az osztályon mindig önkéntes.

Az osztályon tizenegy orvos dolgozik, ami nagyon magas szám a pszichiátrián belül akkor is, ha közülük öt rezidens orvos, vagyis a szakvizsga előtti gyakorlatát úgy tölti az osztályon, hogy főmunkahelye nem itt van. Az ambulancián két orvos és három rezidens dolgozik teljes munkaidőben. A terápiás munkacsoportot két egész és egy fél állású pszichológus egészíti ki. A vizsgálat megállapítása szerint a fentiek ellenére speciális szuicid-ellátás nincs. Néhány esetben alkalmaznak krízis-intervenciót, főleg a öngyilkosságot megkísérlő beteg családjával. Ha úgy látják megfelelőnek, igyekeznek megakadályozni, hogy a konfliktus középpontjában álló személy bemenjen látogatni [7. számú eset]. Elmondásuk szerint legfőbb terápiás törekvésük az alapbetegség gyógyszeres kezelése.

1.8. Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet
XIII. Pszichiátriai Osztály

Az osztály jelenleg 45 ággyal működik, ezen belül van egy zárt figyelő részleg 25 ággyal, és egy 20 ágyas nyílt részleg. Mindkettő koedukált. Az osztály működtet egy szakambulanciát is, a Kedélybeteg és Szorongás Ambulanciát.

Az osztályon három beosztott orvos és egy pszichológus dolgozik. Az ambulancia betegforgalmi adatait a helyszínen nem lehet megállapítani, mivel az osztályon lévő számítógépben csak a beavatkozásokat kódolják, a finanszírozás miatt. Így ismeretlen, hogy hány beteg fordul meg az ambulancián egy hónap alatt, és az is, hogy milyen diagnózisokkal kezelték őket. Ez azt jelenti, hogy szinte kideríthetetlen az osztály beteganyagában - melynek fő profilja a depressziós és szorongásos betegségek - milyen százalékban fordulnak elő depressziós betegek, és közülük mennyi az öngyilkossági kísérlet miatt felvettek száma. Mindezek az adatok tehát csak a kórrajzok egyenkénti tanulmányozásával lennének meghatározhatóak.

A terápia lényegében a különböző antidepresszáns gyógyszerek alkalmazásából áll. Az osztály adjunktusa és a pszichológus foglalkozik kognitív - viselkedés - terápiával, amikor a beteg kórosnak ítélt magatartását különböző gyakorlatok segítségével igyekeznek jó irányba befolyásolni. A kapott tájékoztatás szerint öngyilkosságot megkísérlő betegek kezelése csupán abban tér el a többiekétől, hogy rájuk nagyobb figyelmet fordítanak. [8. és 9. számú esetek]

1.9. Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet
Pszichoterápiás Ambulancia

A Pszichoterápiás Ambulanciát 1986-ban hozták létre azzal a céllal, hogy az ügyeleti szolgálattal szoros szervezeti együttműködésben krízisintervenciós ellátást nyújtson az intézetbe kerülő betegek részére. A koncepció lényege az volt, hogy az ambulancia helyileg is a Központi Ügyelet közvetlen közelében lévén, az ambulancián ügyeletet adó, pszichoterápiában képzett orvost vagy pszichológust lehessen hívni a felvételhez, amikor ez szükséges. Ez a koncepció - a kapott információk szerint - sohasem valósult meg teljesen. A Központi Ügyeleten van egy - négy ágyas - fektető, ami a vizsgálat idején üresen állt. Elmondásuk szerint a betegeket felvétel után azonnal a területileg illetékes osztályra viszik, vagy ha a felvételt nem tartják indokoltnak - ami csupán néhány esetben fordul elő -, akkor elbocsátják. Krízisintervenciós beavatkozásra nem kerül sor.

Az ambulancia - mint minden járóbeteg-ellátó részleg - pontszám alapján dolgozik. Esetükben egy pszichoterápiás kezelés pontértéke annak hosszától és a kezelést folytató terapeuta végzettségétől függően a 9/1993. (IV.2.) NM rendelet 2. számú mellékletében foglaltak alapján 470 és 1200 pont között változik. A kapott tájékoztatás szerint az ambulancia betegforgalmának 20%-át úgynevezett bázisfinanszírozás alapján számolják el, 80%-át pedig a pontszámokban kimutatott teljesítmény alapján. Elmondásuk szerint csak nagyon nagy nehézségek árán tudják az ambulancia fennmaradásához szükséges pontszámot elérni.

Az ambulancián a kapott információk szerint havi egy-két öngyilkossági kísérlet után lévő beteget vesznek kezelésbe. Adatok erre vonatkozóan ezen az ambulancián sincsenek, a pontszám szerinti regisztráció miatt. További nehézség az öngyilkosságot megkísérelt betegek nyilvántartásában, hogy a BNO 10 osztályozásában krízis-intervenciós kód van ugyan, de szuicid kód nincs. A krízis helyzet nyilvánvalóan szélesebb kategória, mint az öngyilkossági kísérlet. Emiatt minden egyes krízis kóddal regisztrált beteg anyagát egyenként kellene végig nézni a pontos adatokért.

A Pszichoterápiás Ambulancia betegforgalma legnagyobb részt beutalóval vagy anélkül érkező fővárosi betegekből áll. Az öt orvos és négy pszichológus a pszichoterápiás kezelések nagyobb időigényére tekintettel előjegyzéssel dolgozik. Minden terapeutának van pszichoterápiás végzettsége és egyben specialistája is valamelyik szakterületnek, például relaxáció, immagináció, pszichodráma, család- és párterápia. Az ambulancia minden héten hétfőn felvételes, ami a gyakorlatban azt jelenti, hogy igyekeznek úgy kérni a beutalásokat, hogy az új betegek hétfőn jöjjenek, amikor egyidőben két terapeuta "szabad", azaz nincs terápiás órája és fogadni tudja a felvételeseket.

A vizsgálat megállapítása szerint az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézetben az  öngyilkosságot megkísérlő személyeknek az Alkotmány 70/D. §-ában deklarált legmagasabb szintű lelki egészségéhez való jogával kapcsolatban keletkezik alkotmányos visszásság azáltal, hogy - bár Magyarország legnagyobb pszichiátriai intézetéről van szó  - speciális krízisintervenciós vagy szuicid ambulancia nem működik. Ezt a feladatot az eredetileg részben erre a célra létrehozott Pszichoterápiás Ambulancia sem látja el. Továbbá az öngyilkosságot megkísérlő betegeknek az ellátása többnyire nem is különbözik a többi pszichiátriai betegétől. Az intézetben azokat a betegeket, akik öngyilkossági kísérlet után kerülnek felvételre nem is tartják nyilván.

A vizsgálat a többi vizsgált alkotmányos jog vonatkozásában  visszásságot nem tapasztalt.

1.10. Budapesti Lelki Elsősegély Telefonszolgálat

A látogatás időpontja: 1997. szeptember 4.

Magyarország legrégebben működő telefonszolgálata a Budapesti Lelki Elsősegély Telefonszolgálat, amely 1975-ben kezdte meg tevékenységét. Hívószámaik a Budapesti Telefonkönyv közérdekű telefonszámai között megtalálhatóak. A szolgálat non-profit szervezetként működik, alapító tagja a Magyar Lelki Elsősegély Telefonszolgálatok Szövetségének. A szövetség által összefogott telefonszolgálatok - országosan harminc - mintegy kétharmadát jelentik az országban működő hasonló szervezeteknek. A szövetség tagja a telefonszolgálatok nemzetközi szervezetének is, és ilyen módon adaptálták azokat a nemzetközi szakmai szabályokat, amelyek meghatározzák egy-egy szolgálat működésének alapvető feltételeit. Ezek az alapkövetelmények: a telefonszolgálat működjön a hét minden napján, naponta legalább 12 órán keresztül legyen hívható, állandó stábbal dolgozzon és a hívásokat valamilyen formában dokumentálják.

A szolgálat megalakulását követően több telephelyen és különböző felügyelet alatt dolgozott. Legutóbb a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórházában volt a székhelyük, itt azonban - a kapott tájékoztatás szerint - az egészségügyi ellátó rendszerbe való integrálás fenyegette őket. Költségvetésüket be akarták olvasztani a kórház költségvetésébe és többször felvetődött a megszüntetés gondolata is. Hívóikat kizárólag - a vizsgálat számára ismeretlen kritériumok alapján - végszükségnek minősített esetben próbálják meg az egészségügyi ellátó szervekhez irányítani. Finanszírozási gondjaikra jellemző, hogy alig tudnak ügyeleti díjat fizetni - a telefonügyeletes 12 teljesített óráért 1.000 Ft-ot kap -, pedig a tagszervezetek között egyedül állami támogatásban is részesülnek. A kapott információk szerint a szövetség többször kérte a minisztériumtól és az OEP-tól a szolgálatok bázis alapú finanszírozását, azonban kéréseikre még csak választ sem kaptak.

A telefonszolgálat a vizsgálat idején egy lakásban működött, amelyet a célnak megfelelően átalakítottak és berendeztek. Napközben 7-13 óráig és 13-19 óráig ügyel egy-egy személy. A nappal szolgálatban lévők többsége a szolgálat fizetett alkalmazottja. Éjszaka - este 19 órától reggel 7 óráig - ügyeleti szolgálat van, amit önkéntesek látnak el. Az egész stáb - a két vezetővel együtt - összesen harminc fős.

Két telefonfővonalon hívható a szolgálat, amelyek egyenlőre ingyenesek. Még 1975-ben kaptak engedélyt az ingyenes vonalakra, de időközben hatályát vesztette az ezt szabályozó miniszteri utasítás. Most lényegében "szívességből" használják ezeket a MATÁV vonalakat, azzal a kockázattal, hogy bármikor megszüntethetik őket. Ingyenesen hívható telefonszámok hiányában azonban a szolgálat működése teljesen ellehetetlenülne.

Az ügyeletet adó önkéntesek - az állandó létszám húsz fő - a szolgálat megkezdése előtt hosszabb, másfél éven át tartó szakképzésben vesznek részt. Ezután az előképzés után és kizárólag huszonöt évesnél idősebb önkénteseknek engedik meg, hogy valaki a telefon mellett ügyeletes legyen. Hosszú évek tapasztalata szerint erre feltétlenül szükség van, ha el akarják kerülni a hívók lelki állapotát rontó, inadekvát intervenciókat. A szolgálat rendszeresen szervez továbbképzéseket és munkatársaik képezik ki a vidéki telefonszolgálatok önkénteseit is. (Minden héten van esetmegbeszélő csoportfoglalkozás az ügyeletet adók részére és évente két alkalommal mindenkinek egy-egy esetet - magnófelvétellel illusztrálva - fel is kell dolgoznia.)

Klienseikkel telefonon keresztül tartják a kapcsolatot. A visszahívások fogadására a második telefonvonal szolgál. A hívónak az ügyelő megmondja a számát - soha nem a nevét - és az időpontot, amikor visszahívhatja. Az a tapasztalatuk, hogy ragaszkodni kell az egy kliens-egy ügyelő sémához, mert a hívók több, mint fele "elvész", ha megpróbálják átadni, továbbküldeni őket. A hívásokat két kategóriába osztják, egyik az ún. hívás, amely országosan - az egyesülethez tartozó telefonszolgálatoknál - mintegy évi nyolcvanezer, és az ún. beszélgetés, ami nagyjából az előző szám fele. A budapesti telefonszolgálat évente megközelítőleg nyolcezer beszélgetést bonyolít le. A hívásokat eléggé hiányosan regisztrálják, aminek a fő oka, hogy olyan önkéntesekkel dolgoznak, akiket a krízis-hívások fogadására képeztek ki és nem az adminisztrációra. Hangfelvétel csak alkalomszerűen készül, olyankor, amikor a szolgálatban lévő esetbemutatáson vesz részt és ebből a célból rögzít egy-egy beszélgetést. A hívások statisztikai rögzítése - és elemzése - egyébként gyakorlati nehézségekbe is ütközik, mivel az ügyeletesnek a beszélgetés közben kell(ene) kitöltenie egy statisztikai lapot. Mindezt úgy, hogy a panasz meghallgatása során nem tehet fel közvetlenül kérdéseket a hívó életkorára, családi állapotára, vagy lakáskörülményeire vonatkozóan. Ezért kizárólag kutatási program keretében igyekeznek egy-egy témát - mint például a kérdező vagy a hívó attitűdjének változása - feldolgozni. Megfigyeléseik szerint hívóik 60-70%-a középkorú nő.

Szakmai kapcsolataikról elmondták, hogy formális szerződésük egyetlen kórházi osztállyal vagy rendelővel sincs, de név szerint megemlítettek több fővárosi pszichiátert és kórházi osztályt, továbbá ambulanciát, olyan személyként vagy helyként, akik szívesen fogadják az általuk küldött klienseket. Sajnos ezek között egyre több krízis ellátással foglalkozó osztály vagy ambulancia szűnik meg a kórházi ágyszámcsökkentések következtében. Vidéki kapcsolataik közül első helyen a győri kórház pszichiátriáját vezető főorvost említették, aki egy olyan modellt dolgozott ki, amely lehetővé teszi a betegek számára az "átjárást" a kórházi ellátás és a civil szférában elérhető segítségnyújtás között. Kiemelték még a zalaegerszegi kórház pszichiátriai osztályát is, ahol egy olyan krízis ellátó modell működik, amelynek lényege, hogy a telefonügyeletet adó pszichiáter vagy pszichológus a nap bármely szakában hívható az öngyilkossági esetekhez.

A szolgálat vezetői felvetették azt a kérdést, hogy - tapasztalataik szerint - szükség volna egy civil szervezeti keretek között működő utógondozó hálózatra is, ahol a szakemberek klubszerűen foglalkozhatnának az öngyilkossági kísérlet után lévőkkel. Azonban szolgálatuk erre a feladatra pénz, idő és szakember hiányában nem vállalkozhat.

Ajánlások a budapesti tapasztalatok alapján

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdésében biztosított felhatalmazásom alapján, a megállapított alkotmányos visszásság orvoslására kezdeményezem, hogy az Országos Mentőszolgálat főigazgatója az Országos Mentőszolgálat Szervezeti és Működési Szabályzatát vizsgáltassa felül és intézkedjen, hogy annak rendelkezései a  vonatkozó jogszabályi rendelkezésekkel összhangban legyenek.

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdésében biztosított felhatalmazásom alapján kezdeményezem, hogy az Országos Traumatológiai Intézet főigazgatója a megállapított alkotmányos visszásság orvoslásáról gondoskodjon, szervezze meg minden öngyilkossági kísérlet miatt az intézetben kezelt beteg pszichiátriai konzíliáriusi vizsgálatát.

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdésére hivatkozással kezdeményezem, hogy az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet Főigazgatója a megállapított alkotmányos visszásság orvosolásáról gondoskodjon. Szervezze meg az intézetben az öngyilkosságot megkísérlő betegek nyilvántartását és erre alapozva teremtse meg a speciális szuicidiológiai - ambuláns és fekvőbeteg-ellátás keretében történő - kezelés feltételeit.

Esetek

1. számú eset

29 éves nő, fővárosi lakos, aki a vizsgálat idején az osztály "zűrös betege" volt. Fel s alá járkált, nyugtalan volt, kiabált, hogy "azonnal elmegy innen". A pszichiátriai konzíliárius már megvizsgálta és beutalta arra a klinikára, ahonnan a sürgősségi belgyógyászati osztályra hozták. A beteg az interjú során a klinika orvosait szidta, hogy "azok csak pénzért állnak szóba" valakivel. A klinikai tartózkodása alatt vett be 50 tabletta Rivotrilt, mert nem kaphatja vissza az állami nevelésbe vett gyermekét. Ezután - ahogy ő mondta -  "nekiment a nővérnek" a klinikán, akkor küldték az osztályra.

Állami gondozott volt, két gyereke van. Lányát az apai nagymama neveli, nyolc hónapos fia - aki az élettársától van - csecsemőotthonba került az ő gyógyszerszedései miatt. Többször volt öngyilkossági kísérlete, ezt közvetlenül megelőzően is. Élettársa van, akivel éppen nem él együtt, de annak az egyszobás lakásában laknak. Elmondása szerint szeretne elköltözni, mert rossz irányba befolyásolják élettársa barátai. Az ideggondozói kezelése szerinte nem hatékony, és a Családsegítő Központ sem ad neki segítséget. Szobalány volt, három éve munkanélküli. Most gyermekgondozási szabadságon lenne, de a gyereket állami nevelésbe vették. A gyerekét látogatja, nemrég kapott a gyámügyi hatóságtól egy értesítést, hogy másnap a gyermeket hazaviheti. Az interjú alatt azt kérdezgette, hogy odaadják-e neki a gyereket így, hogy újra gyógyszert vett be, annak ellenére, hogy megmondták neki, csak három hónap próbaidő után kaphatja meg.

Jött-ment az osztályon, szinte csoda volt, hogy ott maradt. Kiabált, pillanatonként változott a hangulata és a tudatállapota, láthatóan  gyógyszerhatás alatt volt még. A beszélgetés közben elvette a kórrajzából a gyámügyi hatóság engedélyét. Az ápoló megijedt, hogy elmegy, de nem tudott semmit sem tenni. Nem akart belenyúlni a táskába, hogy kivegye onnan a papírt. Miközben már más betegekkel folyt az interjúkészítés, minduntalan bejött, kiabálva szidott mindenkit, kérdezgette, hogy visszakapja-e a gyerekét. Közben a nővér is bejött, némiképp megijedve, hogy a beteg késsel fenyegette meg őket, és a mentő még mindig nem érkezett meg érte.
Végül a beteg nem ment el önkényesen, egyre tisztább lett a tudata, este jött meg érte a mentő és vitte el. Addigra már tudta kontrollálni a viselkedését. Az ápolókra egy panasza volt, a kezét fogta meg az ápoló erősebben, amikor sokadszor kérte tőlük a ruháját, ahonnan egy telefonszámot akart kivenni. Állítása szerint a  mentősök is rendesek voltak vele. Kezelést nem kapott, csak gyomormosást, lemondó nyilatkozatot nem írattak vele alá.

Pszichiátriai diagnózisai: paranoid állapot, személyiségzavar destabilizáció, érzelmileg labilis személyiség talaján kialakult krízis állapot (neuroleptikus kezelések, Cysordinol, Rivotril, Truxal, Haloperidol). 
Igazi borderline személyiségzavar, aki éngyenge, egyedül nem boldogul az életben, a mesterséges szupportív háló pedig csupa lyuk, nem jelent segítséget.

2. számú eset

29 éves nő, akit éppen a hajléktalan szállóról hoztak be, láthatólag semmi baja nem volt (alig volt gyógyszerhatás alatt). Rivotrilt szed rendszeresen, most 8 tablettát vett be, mert a barátnője becsapta: egy lopott lámpát ezer forintért adott el neki, ő meg csak ötszázért tudta továbbadni. Dühös lett a barátnőjére, ezért bevette a gyógyszert.

Intézetben nőtt fel, 1992-ig segédnővérként dolgozott. Elütötte egy autó és leszázalékolták. Több zárójelentése van arról, hogy epilepsziás, illetve, hogy nem epilepsziás, hanem úgynevezett funkcionális rohamai vannak. Sokszor volt már a baleseti belgyógyászaton, és többször kezelték a klinikán is. Oda szeretett volna menni, és követelte, hogy azonnal helyezzék át, mert éppen ügyelt az ő orvosa. (Az osztályról azonban még nem tudták áthelyezni, mert a mérgezéses állapot miatt nem vették volna át.) A beteg viszont félt, hogy másnap már tényleg nem kerül felvételre, mert ha nem az ő orvosa ügyel, nem veszik át. Az osztályon megvizsgálták, kezelést nem kapott. Azt mondták, hogy meg kell várnia, hogy a doktornő menjen oda hozzá. De ő azonnal a klinikára akart menni, mert elfogyott a pénze és akkor kiteszik a hajléktalan szállóról. Még öt napig kell kihúznia valahol, de azt mondta, hogy "fapadra" nem megy, inkább csövezik. Az osztályon azt mondták, hogy másnapig maradhat, aztán átteszik a klinikára.

Régebben egyszer lekötözték gézzel, mert ráfogták, hogy ellopta valakinek a ruháját. Most nem bántották. A beszélgetés közben több - nem valódi - rohamot produkált, majd a kórteremben is ledobta magát a földre, beverte a fejét, láthatóan érveket gyűjtött a klinikai áthelyezés mellett. Levetkőzött meztelenre és kiment a folyosóra, ahol a látogatók vannak, igazi elmeosztályi jelenet. A nővérek próbálták terelgetni, de alig volt erre idejük. Csellengett, mindenkit leszólított, a vizsgálatot végző pszichiáter szakértőhöz is állandóan odament, hogy most már mehet-e a klinikára. Elmondta, hogy utoljára tényleg sok gyógyszert vett be: egy üveg Kemadrint és 10 tabletta Rivotrilt. Alig hogy "kijózanodott", kitették az utcára, mivel akinek senkije sincs, azt egyedül engedik haza. Volt olyan, hogy a mentősök verekedtek, egyszer a mentőorvos megpofozta, hogy ne cirkuszoljon. Azt is mondták, hogy akaratból nem kell bepisilni, de most rendesek voltak vele. Az osztályon először el akarták küldeni, majd engedték, hogy maradjon.

3. számú eset

22 éves nő, budapesti lakos. Családjával él, ami édesanyját és anyai nagyanyját jelenti. Szülei elváltak. Egyetemi hallgató.

Ez a mostani második öngyilkossági kísérlete. Két éve nagyobb mennyiségű Algopyrint vett be, de orvoshoz csak akkor mentek, amikor a gyógyszer vesekárosodást okozott. Nem mondta el az öngyilkossági kísérlethez vezető problémát, csak annyit említett, hogy "most is kicsit hasonló okból" vette be a gyógyszereket, mint két éve. Viselkedése nagyon visszafogott volt, nagyon félt, nehogy valami rosszat mondjon, amivel esetleg veszélyeztetné a beígért hazamenést. Csuklóin felületes metszéseket ejtett, majd annak eredménytelenségét látva bevett 1 doboz Tisercinettát. Kiderült, hogy ez saját gyógyszere volt, mert pszichológushoz jár kezelésre. Többszöri rákérdezésre sem tudta eldönteni, hogy felhívja-e pszichológusát és beszámoljon-e neki a történtekről, pedig "éppen ma lenne az órám". Nagyon tétova, elbizonytalanodott és érezhetően bizalmatlan is volt.
A gyógyszer bevétele után eszméletét nem vesztette el, de kábult lett. Anyja vitte be kocsival a kórházba. Kimosták a gyomrát, amire szerinte szükség is volt, bár kellemetlen procedúra. Nem volt senki durva, vagy goromba vele. Többágyas kórterembe fektették, de igazság szerint nem igen érdekelte, hogy  mi történik körülötte. Az orvos, amikor megnézte csuklóját kicsit viccelt vele, mert azt mondta, hogy nem fog elvérezni - hiszen  felületes hámsérülésekről volt szó.

Szeretett volna hazamenni, amit a vizsgáló pszichiáter meg is ígért neki. Ekkor, a hazamenés kapcsán elszólta magát. Azt mondta azért szeretne minél hamarabb hazamenni, mert "nem szeretek otthon lenni". Visszakérdezésre - mint aki nem jól hallott -, azonnal korrigált, a kórházban nem jó lenni. Ekkor kinyílt az ajtó és bejött az anya, aki nem köszönt, és nem is mutatkozott be. Arca láthatóan feszültséget tükrözött, közölte, hogy az ellátás nagyon jó, a lányának nincs semmi mondanivalója, majd karon fogta a lányát és elvitte.

Ettől az közjátéktól más megvilágításba került a lány egész viselkedése és felsejlik egy családi konfliktus szituáció, amelyben a lány már régóta eredménytelen önállósági harcot vív anyjával. A krízisintervencióra nagy szüksége lenne, de az anya szemmel láthatóan igyekszik minden beavatkozást megakadályozni. Mivel a lányban már kialakult az öngyilkossági minta, mint probléma megoldási mód, félő, hogy újabb kísérlete lesz. Az öngyilkossági veszély tehát nem múlt el, de a terápiás beavatkozásban nem partner sem a lány, sem az anya. Marad a kis tájékoztató kártya átadása.

4. számú eset

43 éves nő, budapesti lakos. Elvált, házasságából született nagykorú fiával és élettársával él. Szülei közül csak anyja él, de nem laknak együtt. 1994. óta leszázalékolt, asztmával és "ideggel".

A mostani a második öngyilkossági kísérlete, első alkalommal 1985-ben próbált meghalni, gyógyszerbevétellel. Akkor "sok gyógyszert" szedett be, hirtelen ötlettől vezéreltetve. 1985-ben sokáig volt eszméletlen. A kísérlet után sokáig kezelte a területi ideggondozó. Évekig nem járt oda, de most nemrégen maga jelentkezett újra kezelésre. Prozacot (depresszió ellenes gyógyszer) kapott, amiből naponta 1 tablettát kell bevennie. Most nem volt öngyilkossági szándéka, csak pihenni, aludni szeretett volna és ezért bevett 3 (!) tabletta Dormicumot (enyhébb altató) majd elment otthonról az erdőbe (!) sétálni. Otthon nem szólt senkinek, hogy elmegy. Nem gondolt arra, hogy a gyógyszer meg fog ártani neki, bár ivott is előtte. Először azt mondta, hogy nem ivott sokat, aztán mégis "bevallotta", hogy bizony elég sok bort megivott - mindezt kérdés nélkül. Az erdőben hosszú órákig feküdt eszméletlenül, csak a hajnali órákban találta meg valaki és hívta a mentőket. A kórházban is csak másnapra tisztult fel. Először azt sem tudta, hol van. De mindenki nagyon kedves volt vele, már nagyon szeretett volna hazamenni - ugye elengedik? - kérdezte reménykedve. Többször elismételte, hogy azóta már biztosan behozták a ruháit a hozzátartozói. Kérdésre, hogy voltak-e már látogatói, bizonygatta, hogy most már biztosan itt lesznek (harmadik napja volt ekkor már a kórházban), mert telefonált nekik.
Szeme körül jellegzetes, ökölcsapástól származó haematóma, rákérdezésre folyékonyan mondta, mint egy leckét, hogy elesett.

A rövid interjúból annyit lehetett megállapítani, hogy a betegnél egyértelműen fennállt még az öngyilkossági veszély, nála is súlyosbító tényezőként kell számításba venni, hogy második kísérletről volt szó, és pszichiátriai betegség áll a háttérben, ami elég súlyosnak mondható, hiszen leszázalékoláshoz vezetett. A konzíliárius azonban nem tartotta szükségesnek pszichiátriai kezelését, hanem javasolta a területi ideggondozóban való jelentkezést. A beteg egyébként a konzílium időpontjában már az elhárító szakaszban volt.

5. számú eset

48 éves nő, budapesti lakos. Férjétől el nem vált, de már évek óta külön élnek. Két gyermeke van. Velük él az idős édesanyja is.

A foglalkozása adminisztrátor, és mint mondta nagyon kellemetlen lenne a számára, ha kitudódna a munkahelyén, hogy öngyilkosságot kísérelt meg. Ezért fontos, hogy hamar hazaengedjék és mehessen vissza a dolgozni, hogy futó rosszulléttel el tudja intézni az ügyet, és ne kelljen nagyon magyarázkodni. Első kísérlete volt különben, maga se nagyon tudta, hogy történt a dolog. "A szokásos cirkusz" volt otthon, amitől ő kiborult. Az anyja nem tudja elviselni a gyerekek kamaszkorát és állandóan veszekednek, neki pedig nem segít senki. Ő igazán nem kívánja a gyerekektől, hogy segítsenek és igyekszik mindent megadni nekik. Arra talán jó lesz ez a dolog, hogy odafigyeljenek rá és ezután jobban segítsenek. A gyerekek várják nagyon, ezért szeretett volna már hazamenni. Gyógyszert vett be "minimális alkohol" kíséretében. Elaludhatott tőle, mert semmire sem emlékszik. A mentőket - azok hozták - nyilván az anyja hívta. Másfél napig "aludt", ami azt jelenti, hogy jelentős lehetett a gyógyszer mennyiség, amit beszedett. Nagyon megdöbbent, amikor felébredt, hogy hol van. A nővérke különben nagyon kedves volt vele, kérdezte, hogy segítsen-e a fürdőszobába kimenni.

Összefogott, ún. erős személyiség, akinek valamitől összeomlott az ellenállása. Ő is hárított, méghozzá erősen. A konzíliárius javasolta a hazabocsátását, és ő is kapott kis kártyát, hogy ha segítségre lenne szüksége, tudja, kihez forduljon.

6. számú eset

45 éves nő, Budapest környéki nagyközségben élő lakos. Elvált, van két nagykorú gyereke. Egészségügyi intézményben dolgozik.

Első öngyilkossági kísérlete, gyógyszert vett be. Ezen a ponton hirtelen elakadt és hosszan bizonygatni kezdte, hogy az nem lehet igaz, amit "mondtak", hogy ő 200 tabletta Xanaxot vett be. Neki soha nem volt annyi Xanaxa, ez biztosan csak valami tévedés lehet. Annyira izgatta ez a kérdés, hogy végül az interjú készítője megnézte a kórrajzot, miszerint 100 tabletta Xanax mellé bevett még 30 tabletta antidepresszáns gyógyszert is, biztosítéknak. Továbbra sem tudta elfogadni a gyógyszer mennyiségét. Kérdezgetésre kiderült, hogy munkahelyén az ő gondjaira van bízva a gyógyszer-készlet. Így már egészen másképpen fest a dolog, esetleg onnan vette el a Xanaxot és attól félt, ha ez kitudódik, elveszti az állását. Jogos a félelme. A kísérlettel kapcsolatban azt mesélte, hogy neki gyakran vannak félelmei, ha egyedül van otthon. Utazni sem tud, pl. buszon vagy villamoson. Kezelik is ezzel, ill. a munkahelyén van egy aranyos doktornő, akivel mindig elbeszélget a problémáiról. Ez a doktornő írja neki a gyógyszert is.

Elbeszélése közben kiderült, hogy időbeli orientációs zavara is van, mert szerdán azt mondta, hogy tegnap, azaz vasárnap vette be a gyógyszert. Ő csak pihenni szeretett volna, egyedül volt otthon a kis unokájával és szeretett volna aludni. Szerinte csak pár tablettát vett be, semmiképpen nem 200-at. Nagyon szégyelli magát, neki ilyen soha nem jutott az eszébe. Pszichomotorosan nyugtalan, zaklatott volt, figyelme alig terelhető, nem köthető le, nagy volt benne a feszültség. Kifejezetten disszimulált, azt remélte, hogy talán hazaengedik, bár kórrajzából kiderült, hogy további kezelést javasoltak.

7. számú eset

40 éves nő, budapesti lakos. Családi állapota: férjezett, két fia van. Szülei meghaltak. Több testvére van, mindannyian fővárosi lakosok.

Szakközépiskolát végzett, de 1982-83 óta férje vállalkozásaiban dolgozik. Férje több dologgal is próbálkozott, most boltja van, amelyet ő vezet. Az öngyilkossághoz vezető konfliktus tavaly októberben kezdődött, amikor megtudta, hogy férjének szeretője van. Férje szabályosan bejelentette ezt neki és arra hivatkozott, hogy az ő gondolkodása nem elég pozitív. Férje azóta is jógázás és egyéb ürüggyel rendszeresen elmegy a barátnőjéhez, ő pedig nem képes elfogadni ezt a helyzetet. A férje nem akar válni, neki ez így teljesen megfelel, bár ő sem tudja mi lenne vele egy válás után, hiszen nem lenne se lakása, se munkája. Tavaly novembere óta 30 kilogrammot fogyott - ami túlzás lehet, mert az interjú idején a beteg 50 kilogramm körülinek tűnt és teljesen normális volt a külseje - ilyen mértékű fogyás viszont látszott volna rajta.

Első öngyilkossági kísérlete ez év márciusában volt egy veszekedést követően. Már tavaly december óta jár az ideggondozóba kezelésre, az ott kapott gyógyszereket vette be. Fia hívta a mentőket. Az Erzsébet Kórházból saját felelősségére ment haza, mert el kellett látnia a családot. A második kísérlet három héttel az interjú előtt történt, amikor férje a vasárnapi ebédnél, a gyerekek előtt kijelentette, hogy ő egy „gebe”, majd elment a barátnőjéhez. A fiúk strandra mentek, ő egyedül maradt otthon és bevette az összes Prozacot és a Xanaxot, ami volt. Férje fedezte fel őt eszméletlen állapotban és hívták a mentőket. Az osztályon mindent megtettek érte, de hiába, mert a tiltás ellenére a férje itt sem hagyta békén, naponta bejött, csak azért, hogy felbosszantsa. Volt otthon a hétvégén, akkor nagyon rendes volt a férje.

A beteg három héttel a második öngyilkossági kísérlet után is a szuicidiális szindrómára jellemző beszűkült tudatállapotban volt. Mindenáron azt akarta elérni, hogy férje szakítson a barátnővel, tőle pedig kérjen bocsánatot. A férj bűnbánó kedveskedéseit ellenségesen elutasította, szavait kiforgatta. A krízis állapot tehát továbbra is fennállt, ami miatt párkapcsolati krízis-intervencióra lenne szükség, hogy pangó szuicidiális krízis állapota oldódjon.

8. számú eset

44 éves férfi, Pest megyei városban élő lakos. Családi állapota elvált, édesanyjával él, egy gyermeke van. Schizophrenia diagnózissal leszázalékolták, 1975 óta gyakorlatilag "folyamatosan" kezelik. Autószerelő a szakmája, de igen régen volt, amikor még dolgozott. Elvált feleségével és lányával nincs kapcsolata, idős édesanyja pedig betegsége miatt nem tudja őt látogatni.

A beteg mozgása merev volt, arca is mimikátlan, csoszogott, beszéde az érthetetlenségig elkent, motyogó volt. A beszélgetés alatt végig törölgette a nyálát. Mindezek gyógyszer mellékhatások voltak. Ismételt öngyilkossági kísérlete volt. Tavaly 2 doboz Teperin (100 tabletta antidepresszáns gyógyszer) bevételével akart meghalni, mivel ezt a dolgot már "régen eltervezte". Akkor eszméletlen nem volt, mert gyorsan kimosták a gyomrát. Sajnos a beteg oly mértékben állt neuroleptikus hatás alatt, ami lehetetlenné tette a részletesebb explorációt. Mostani öngyilkossági kísérlete úgy történt, hogy Szidolt ivott és Seduxent vett be rá. Ennek semmilyen komolyabb hatását nem észlelte magán. Anyja elvitte az ügyeletre, ahol az orvos mentőt hívott. A mentő aztán bevitte a "Korányiba" - az Erzsébet Kórház régi neve -, ahol megint kimosták a gyomrát, majd másnap áthelyezték a pszichiátriára. Ennyire talán nem volt egyszerű a történet, mivel a kezét borító kötésre rákérdezve elmondta, hogy ököllel beverte az üvegajtót a Korányiban, akkor sérült meg. Talán ez az agresszív kitörés lehetett a közvetlen oka az áthelyezésnek.

Az osztályon a figyelő részlegen volt, nem mehetett ki, mert megfigyelés alatt tartották az agresszivitása miatt. Folyadékban kapott olyan dózisú Haloperidolt, hogy a leírt állapotba került tőle. Eddigi kezelése során - legutóbb ez év februárjában kezelték az osztályon - nem vették figyelembe azt, hogy ő már - elmondása szerint - "régen eltervezte" az öngyilkosságot. Mivel ő területi beteg, és a diagnózisa schizophrenia, tehát nem tartozik az osztály profiljába, teljes egészében a hagyományos gyógyszeres terápiát kapja. Orvosával pedig csak az osztályos vizit alkalmával találkozik. Senkinek nem jutott eszébe, hogy "beszélgessen" vele, annál is kevésbé, mivel alig érthető amit mond.

9. számú eset

48 éves férfi, Pest megyei nagyközségben élő lakos. Feleségétől két éve különváltan él, de hivatalosan nem váltak el. Két gyermekük van. Édesanyja vidéken él, igencsak ritkán találkoznak. Többen vannak testvérek. Műszaki végzettsége van. Úgy tudja, hogy a gyár, ahol dolgozik felszámolás alatt áll, de neki senki nem mondta, hogy el akarnák bocsátani. Régi szakember, bár az alapszakmája nem az, amiben dolgozik. Sokfelé megfordult az országban, végül jelenlegi lakóhelyén állapodott meg.

A családi konfliktus - ha ezt annak lehet nevezni - abban állt, hogy egyre jobban elhidegültek egymástól, de nemcsak a feleségétől, hanem valahogy a gyerekektől is. Egy közeli városban van egy lakótelepi öröklakásuk, ott él a család, ő pedig egyre többet volt kint a munkahelyéhez közeli kis házukban. Ott végül is remeteségben élt, csak a munkahelyén volt emberek között. "Nem bírta már, hogy csak a kutya üdvözli amikor hazaér." Első öngyilkossági kísérlete két éve történt, amikor gyógyszert vett be. Valahogy olyan kilátástalannak tűntek a dolgok. Ő nem egy barátkozós típus, kocsmába se jár, nincs senkije. A családja se nézett rá már két éve, pedig az "asszonyság", a felesége, két diplomát is szerzett miközben ő dolgozott, hogy mindenük meglegyen. Válnának már, de a vagyoni dolgokban nem tudnak közös megegyezésre jutni. Ügyvédnél is járt ez ügyben, aki nem biztatta semmi jóval. A vizsgálatot megelőzően épp egy hete felvágta a csuklóján az ereket és bevett egy doboz Seduxent. Többre nem emlékezett, a „Korányiban” eszmélt. Bent is beszélgetett a többi beteggel és úgy gondolta, ő nem igen szeretne még egyszer oda kerülni, mint egy betegtársa, aki már negyedszer volt ott. Nem úgy bánnak ott velük, mint a "természetes betegekkel". Valahogy éreztetik,  hogy "Miért nem úgy csinálta, hogy sikerült volna?". Az öngyilkossági gondolat vissza-visszatért a fejében, ezen gondolkodott az osztályon is. Az osztályon furcsán bánnak vele, a bepisilős, elbutult öregek közé tették a figyelőbe, és ki se mehet az osztályról, mint egy bűnöző. Nem szeretné, ha ez még egyszer megesne vele. Lánya látogatja, többször volt már bent. Hozott tiszta ruhát a véres helyett és könyvet is, a szemüvegét azonban elfelejtette elhozni. A gyógyszereket, amivel kezelik, nem ismerte, nem mondták meg neki az orvosok, hogy mik azok. Azt sem tudta mit terveznek vele, nem beszélt vele senki erről.

A kezelőorvos szerint endogén depresszió a diagnózisa, vagyis az osztály szakmai profiljába tartozó beteg. Az biztos, hogy intelligens, tiszta gondolkodású, súlyos szuicidiális szindróma tüneteit mutató betegről volt szó, aki vágyott az emberi kapcsolatra - a vizsgálat szokványos 15-20 percre tervezett interjúja majd egy óráig elhúzódott - és a beteg nagyon szerette volna problémáit megbeszélni valakivel. Erre azonban sem a családja, sem pedig az egészségügyi személyzet nem volt hajlandó. Félő, hogy a következő kísérlet sikeres lesz.

2. Szeged

2.1. Szeged Városi Rendőrkapitányság

A vizsgálat időpontja: 1997. június 23.

A Szeged Városi Rendőrkapitányság az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos ügyek intézését a vonatkozó jogszabályok és ORFK intézkedés előírásai szerint végzi. A rendőrség az öngyilkossági kísérletekről a közterületeken szolgálatot teljesítő rendőrök személyes észlelése, illetve bejelentések alapján értesül. Ez utóbbiak kisebb része hozzátartozóktól, állampolgároktól, döntő többsége pedig a helyszínre hívott orvostól, mentőszolgálattól érkezik. A beérkezett információ alapján a rendőr saját kezdeményezésére, illetve az ügyeletes utasítására megy a helyszínre. Az ott tapasztalt körülmények, illetve az elkövető személy állapota, tevékenysége alapján intézkedik - szükség szerint - az elkövetés megakadályozására, sérülés és köz-, vagy önveszélyes állapot esetén a mentők, esetlegesen a tűzoltók értesítésére.

A rendőr kényszerítő eszközt csak akkor alkalmaz, ha az elkövetést más módon, például lebeszéléssel, az öngyilkosságra készülő személynek a cselekmény értelmetlenségéről való meggyőzésével nem tudja megakadályozni, illetőleg azt az élet vagy testi épség védelme indokolja. Az esetek döntő többségében kényszerítő eszközként bilincs kerül alkalmazásra. A kényszerítő eszköz alkalmazásának szükségességét és szakszerűségét az intézkedő rendőr parancsnoka minden esetben külön megvizsgálja és megállapításairól jelentést készít. 

Amennyiben az intézkedő rendőr megítélése szerint az öngyilkossággal fenyegetőző személy orvosi ellátást nem igényel, de a helyszínen nem sikerül meggyőzni az elkövetés értelmetlenségéről, akkor az intézkedő rendőr a kapitányságra vagy az őrsre beszállítja. Ez a mentők vagy más orvos értesítése nélkül történik. Ha a helyszínen vagy a közelben hozzátartozó is jelen van, akkor felkérik, hogy kísérje el az érintett személyt. A kapitányságon - a többi előállított személytől elkülönítve - az ügyeletes megkísérli meggyőzni az öngyilkossággal fenyegetőző személyt arról, hogy álljon el szándékától. Amennyiben ez sikerrel jár, és megnyugodott, úgy hozzátartozója jelenlétében meghallgatási jegyzőkönyvet készítenek, melyben rögzítik az öngyilkossági szándékról való lemondást is. A jegyzőkönyvet az érintett személy, a hozzátartozó és a hatóság eljáró tagja írja alá. Ezt követően a hozzátartozóra bízva elbocsátják. A felvett jegyzőkönyvet és az intézkedő rendőr jelentését, amennyiben kényszerítő eszközt is alkalmaztak, akkor az annak kivizsgálásáról szóló jelentést is, külön számon iktatva irattározzák. Ha az elbeszélgetés nem járt sikerrel, vagy ha az öngyilkossággal fenyegetőző személy a rendőrségre való beszállítását követően sem nyugodott meg, illetve nem állt el öngyilkossági szándékától, akkor haladéktalanul értesítik a mentőszolgálatot.

A kapott tájékoztatás szerint Szegeden a közterületen szolgálatot teljesítő rendőrök az 1994. évi XXXIV. törvény 37. § c) pontja alapján 1994-ben 12 fővel, 1995-ben 14 fővel, 1996-ban 13 fővel, 1997-ben a vizsgálat időpontjáig 9 fővel szemben foganatosítottak biztonsági intézkedéseket ön- és közveszélyes állapot miatt. Erre a sajátos feladatra az eljáró rendőröket a rendőri szakmai képzés, az éves továbbképzések, továbbá az egyes eseteknek az  eligazításokon való rendszeres feldolgozása keretében készítik fel.

A halállal végződő öngyilkossági kísérletek ügyében az eljárást az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény alapján folytatják le.

A vizsgált időszakban a Szegedi Rendőrkapitányság illetékességi területén az öngyilkossági ügyek megoszlása az alábbiak szerint alakult.

Év
Öngyilkossági kísérletek száma
Befejezett öngyilkosságok száma

1994
5
80

1995
5
100

1996
4
110

A rendőrségnek az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos eljárása miatt panasz az elmúlt három évben nem volt.

A vizsgálat a Szeged Városi Rendőrkapitányságnak az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos eljárásában - az Országos Mentőszolgálat Csongrád Megyei Mentőszervezet Szegedi Mentőállomása c. részben megállapított, az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt jogállamisághoz fűződő jogbiztonság követelményével összefüggésben észlelt visszásságon kívül - alkotmányos visszásságot nem tapasztalt.

2.2. Országos Mentőszolgálat 
Csongrád Megyei Mentőszervezet Szegedi Mentőállomás

A vizsgálat időpontja: 1997. június 23.

A Szegedi Mentőállomás Szeged várost és tizenhárom környező települést, mintegy kettőszázhúszezer lakost lát el. A mentőállomás tizenkilenc mentőegységgel rendelkezik, melyből egy rohamkocsi, egy esetkocsi, egy ún. orvos nélküli esetkocsi - kiemelt szakápoló személyzettel -, a többi pedig a hagyományos mentőkocsi. Nappal mind a tizenkilenc  mentőegység dolgozik két fős orvosi ügyelettel, éjszaka öt mentőegység és egy orvos az ügyeletes. (Éjszaka a rohamkocsi ellátási területe még két településsel bővül, ahol a mentőállomásokon nincs rohamkocsi.) Szükség esetén éjszaka a mentőállomás ügyeletes orvosa is kivonul a helyszínre. A mentőszolgálat munkatársai a rohamkocsi felszereltségét - az európai szinthez viszonyítva is - kiemelkedő felszereltségűnek ítélték.

A kivonulás minden esetben segélyhívás alapján történik. A hívás, illetve az abban közölt és lehetőségek szerint ellenőrzött információk alapján az ügyelet szolgálatvezetője dönt az egység kiküldéséről, annak személyzetéről és felszereltségéről. Ha a hívás alapján nem egyértelmű a mentési feladat, csak mentőtiszttel küldik ki a kocsit. Speciális helyi gondként vetették fel, hogy a helyszínre érkezéskor, ha az öngyilkossággal fenyegetőző, vagy azt megkísérlő személy magánlakásban tartózkodik és nem járul hozzá a belépéshez, a mentőszolgálatnak nincs lehetősége a feladata ellátására, mivel a kiérkező rendőrjárőr is csak ügyeletének külön utasítására - amelyhez az ügyeletes előzetesen telefonon ügyészi engedélyt kér - hatol be a lakásba. Annak ellenére, hogy a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 39. § (1) a) pontja lehetővé teszi, hogy a rendőr segélyhívás esetén, vagy öngyilkosság megakadályozása céljából magánlakásba bebocsátás vagy hatósági engedély nélkül beléphessen. A vizsgálat megállapítása szerint ez a rendőri eljárás, tekintettel arra, hogy nem a vonatkozó jogszabályi előírások szerint történik, alkotmányos visszásságot jelent az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság és jogbiztonság követelményével összefüggésben. Időigényessége miatt veszélyeztetheti a mentőszolgálatnak a mentési tevékenységét is, és ezáltal az érintett állampolgárnak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi egészséghez való jogát.

Ha a beteg a mentés során ellenáll, de úgy ítélik meg, hogy a beavatkozás a helyszíni körülmények alapján indokolt és a szóbeli meggyőzés eredménytelen, a helyszínen karhatalom igénylő lap kiállításával vesznek igénybe rendőri segítséget. Mérgezés vagy egyéb sürgős beavatkozást igénylő esetekben azonnal elvégzik a gyomormosást, infúziót, injekciót adnak. Ezt követően az öngyilkosságot megkísérlő személyt az ügyeletes kórházi vagy klinikai osztályra szállítják. Hozzátartozó csak akkor kísérheti el a beteget, ha az indokolt, például jelenléte megnyugtatóan hat. A kórházzal és a klinikákkal az együttműködést jónak ítélik.

Szegeden is gondként jelezték azt, hogy a hatályos egészségügyi törvénynek a pszichiátriai betegek gyógykezelésére vonatkozó rendelkezése [1972:II.tv. 35. § (4)] szerint a pszichiátriai osztályok csak orvosi beutalóval fogadnak beteget. Ha nincs orvos a mentőkocsin, akkor előbb a kezelőorvost vagy a háziorvost kell megkeresni a beutalóért. Az osztályon korábban kezelt beteget is csak 30 napon belül veszik vissza újabb beutaló nélkül. Ezáltal veszélybe kerülhet az érintett állampolgárnak az Alkotmány 70/D. §-ban deklarált legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga. 

Az öngyilkossági esetekhez való kivonulásról a Szegedi Mentőállomás külön nyilvántartást vezet, mely az elmúlt három évben az alábbiak szerint alakult.

Év

Öngyilkossági esetek száma

1994
682

1995
639

1996
703

A mentőállomás tevékenységével kapcsolatos panaszokat külön nem tartják nyilván, az összes panaszt évi 20-25-re becsülték. A Délmagyarország című helyi lap az olvasói oldalon rendszeresen közöl - többek között - a mentőszolgálat működésére vonatkozó panaszt is. Ilyen esetekben az újságban megjelentekre reagálva megkeresik a panaszost, hogy panaszát a mentőállomáson szóban, vagy írásban nyújtsa be. A mentőszolgálathoz érkezett beadványokat a mentőszervezet főorvosa vizsgálja ki. Megállapításairól  írásban értesíti a panaszost.

A vizsgálat az Országos Mentőszolgálat Csongrád Megyei Mentőszervezet Szegedi Mentőállomásának az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel összefüggő eljárása gyakorlatában a vizsgált alkotmányos jogok vonatkozásában alkotmányos visszásságot nem tapasztalt.

2.3. Szeged Megyei Jogú Város Önkormányzat Kórház
Belgyógyászati Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. június 23.

A kórház belgyógyászati osztálya ellátási területébe tartozik sávos megosztás alapján a város mintegy fele, valamint a vonzáskörzetbe tartozó huszonöt település, megközelítőleg kettőszázötvenezer lakos. Az osztály a tizennégy év feletti betegek általános belgyógyászati kezelését biztosítja, 119 ággyal. Az ágyszámcsökkentés összesen egy ágy megszüntetését jelentette.

A osztály betegforgalmi statisztikája az elmúlt három évben - különös tekintettel a öngyilkosságot megkíséreltek ellátására - a következőképpen alakult.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt betegek
Otthonába távozott*
Más osztályra áthelyezett*
Meghalt*
Átlagos ápolási idő (nap)*

1994
3920
19
8
8
3
4

1995
3886
16
6
8
2
3

1996
3908
28
7
16
5
6,5

(* Öngyilkosságot megkísérelt betegekre vonatkozó adatok)

Az osztálynak külön sürgősségi ambulanciája van, ahol - a kapott tájékoztatás szerint - évente mintegy hétezer beteget látnak el. Azonban a vizsgálat időpontjáig - június 23-a - már négyezerháromszáz beteget kezeltek. Az ambulancia állandóan - a nap 24 órájában és a hét minden napján - felvételes. Az ellátási területről idehoznak minden olyan beteget, aki nem egyértelműen traumatológiai eset, így az öngyilkosságot megkísérlő személyeket is. A feltételezhetően öngyilkossági kísérlet után lévő személyeket többségében a mentőszolgálat szállítja az ambulanciára.

Az öngyilkossági esetekről külön statisztikát nem vezetnek. A betegforgalom kódolása - a finanszírozás miatt - itt is a beavatkozások szerint történik, ezért az ambulancián pontos adatot nem tudtak adni, havi 12-14-re becsülték a öngyilkossági esetek számát. Az ambulancián van ugyan számítógép, de nincs hozzá adminisztrátor, így az orvosok saját maguk írják a kórrajzokat, az ambuláns tevékenység szüneteiben.

Az ambulancián egyetlen orvos dolgozik teljes munkaidőben, és kettő félmunkaidőben - akik az osztályról jönnek le -, ügyeleti időben pedig a kórházban három belgyógyász ügyeletes van. A vezető ügyeletes látja el az egész kórház konzíliumi teendőit, a másik ügyeletes az osztályra ügyel és a harmadik ügyeletes van folyamatosan az ambulancián.

Az öngyilkosságot megkísérlő személy első ellátása - többnyire a gyomormosás - az ambulancia kezelő helyiségében történik, általában különösebb kényszer nélkül. Lehetőség szerint a beteget tájékoztatják a beavatkozásokról és azok várható hatásairól. Ezt követően három órán keresztül az ambulancia másik szobájában, egymástól függönnyel elválasztott - összesen négy - ágyon megfigyelés alatt tartják a betegeket. Ennél hosszabb időt az ambulancia adottságai nem tesznek lehetővé. A vizsgálat megállapítása szerint az ambulancia mindkét helyisége az ellátandó feladathoz, valamint a betegforgalomhoz képest rendkívül kicsi. Az elhelyezés körülményei ugyan nem sértik az ott kezelt betegek emberi jogait, de rendkívül korszerűtlenek. Az ambulancia felszereltsége átlagosnak mondható, és a "mostoha körülmények" ellenére nagyon tiszta és rendezett volt.

A megfigyelés eredménye után döntenek az öngyilkosságot megkísérlő személy további sorsáról. Ha a beteg nagyon súlyos mérgezett állapotban van, akkor áthelyezik a kórház Intenzív Terápiás Osztályára (a továbbiakban: ITO). Ha enyhébb a mérgezés - nem kíván gépi lélegeztetést és monitorozást, de orvosi felügyeletet igen -, akkor felveszik a belgyógyászati osztályra. Ha hazabocsátható, akkor az elbocsátás előtt pszichiátriai konzíliumot kérnek, majd hazaengedik a beteget. Az ambuláns lapra minden esetben ráírják, hogy jelentkezzen az ideggondozóban, a beteg pedig vagy elmegy, vagy nem. A kapott tájékoztatás szerint, az esetek felében a öngyilkosságot megkísérelt beteg elbocsátható néhány órás megfigyelés után. Végül, ha a pszichiáter szükségesnek tartja, akkor áthelyezik a pszichiátriára. Az ambulancia az épület alagsorában, több bejárat felől megközelíthető folyosóról nyílik, melynek következtében előfordulhat önkényes távozás is.

A "lemondó nyilatkozatot", miszerint a beteg eláll az öngyilkossági szándékától, az ambuláns lapon rögzítik és aláíratják, hasonlóképpen "saját felelősségemre távozom" nyilatkozatot, és annak rögzítése után is elhagyhatja a kórházat. A beteg tudatállapotának megítélésén túl, a tett nyilatkozata "érvényességének" megítélése sem belgyógyászati szakkérdés. A vizsgálat megállapítása szerint az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében deklarált élethez való és a 70/D. § (1) bekezdésében foglalt legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogokkal összefüggésben keletkezik alkotmányos visszásság annak a betegnek az esetében, aki nem kapja meg - zavart tudatállapotban tett nyilatkozata folytán - azt az ellátást, amely az életének a megmentéséhez és/vagy testi és lelki egészségének megőrzéséhez szükséges.

A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény 17. §-a értelmében gondnokság alá helyezés nélkül is cselekvőképtelen az, aki olyan állapotban van, hogy az ügyei viteléhez szükséges belátási képessége teljesen hiányzik. A 18. § (1) bekezdése pedig kimondja, hogy a cselekvőképtelen személy jognyilatkozata semmis. E két polgári jogi jogszabályhely értelmezéséből viszont az következik, hogy az öngyilkosságot megkísérelt és ennek eredményeként egyértelműen zavart tudatállapotú betegnek a saját felelősségére való távozásról szóló nyilatkozata semmis.

Ennek az ellentmondásos problémának a megoldására azonban sem a hatályos egészségügyi törvény, sem más jogszabály vagy szakmai előírás nem ad választ. Nem tisztázott az a kérdés, ki döntheti el azt, hogy az egyébként cselekvőképességet érintő gondnokság alatt nem lévő, de zavart tudatállapotú beteg belátási képessége megvan-e és így például közvetlen életveszély fennállása esetén az eltávozásra vonatkozó nyilatkozata érvényes vagy érvénytelen. Ez a szabályozatlanság az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt jogállamiság elvével kapcsolatban jelent alkotmányos visszásságot. A vizsgálatot végzők a probléma gyakorlati megoldását az öngyilkosságot megkísérlő személyeknek egy komplex, a sürgősségi (belgyógyászati, traumatológiai) és a pszichiátriai ellátást ötvöző ellátásában látják, ahol a két szakorvos együtt felel a betegért és az ellátásban mindkét szakma előírásait, eszközeit alkalmazni lehet.

A kapott tájékoztatás szerint az osztály és az ambulancia, öngyilkosságot megkísérlő személyek kezelésére vonatkozó tevékenysége ellen panasz az elmúlt három évben nem volt.

A vizsgálat idején sem az ambulancián, sem az osztályon öngyilkosságot megkísérelt  személyt nem kezeltek.

A vizsgálat a többi vizsgált alkotmányos jog vonatkozásában alkotmányos visszásságot nem tapasztalt.

2.4. Szeged Megyei Jogú Város Önkormányzat Kórház
Pszichiátriai Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. június 23.

A pszichiátriai osztály felvételi területe is körülbelül Csongrád megye felét öleli fel, több mint kettőszázötvenezer személy tartozik hozzá. Sajátossága, hogy ide tartozik a Csongrád megyei tanyavilág jelentős része, ahol tradicionálisan magas az öngyilkosságok száma. A külvilágtól elzárt területről van szó, ahol nincs közösségi integráció és sok a magányos ember. Éppen magányosságuk az oka, hogy későn találnak rájuk, és ezért is magasabb a befejezett öngyilkosságok száma. A városi lakosság körében a gyógyszeres kísérletek a gyakoribbak, míg vidéken  - főleg tanyán - gyakori az önakasztás és a permetezőszer mérgezés.

A felvételi rend napok szerint van megosztva a kórház és a klinika között, a hét öt napján a kórház pszichiátriai osztálya a felvételes. Az öngyilkosságot megkísérlő betegek egy részét az ITO-ról kapja, amely 12 ágyas és kiszolgálja az egész kórházat. A korábban már öngyilkossági kísérlet folytán az osztályon kezelt beteg - újabb krízishelyzet esetén - bármikor újra jelentkezhet és lehetősége van arra, hogy a korábbi kezelőorvos folytassa a kezelését.

A pszichiátrián kezelt betegeket alapbetegségük szerint kódolják, mivel ez képezi alapját az osztály finanszírozásának, így ma már a szuicidium, mint diagnózis itt is nehezen követhető nyomon, mert ha van alapbetegség, akkor az "eltakarja". Az osztály betegforgalma a kapott adatok szerint az alábbi volt az elmúlt három évben.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegek
Átlagos ápolási idő (nap)

1994
2085
20
11,8

1995
2001
36
21,8

1996
2117
26
14

Az osztályon kilenc orvosi állás van, ebből ketten szülési szabadságon voltak a vizsgálat idején. Így hét orvos látja el az egész kórház pszichiátriai konzíliáriusi teendőit, illetőleg az osztályon az ügyeletet. Harmincnégy az osztály ápolói álláshelye, melyből a vizsgálat idején huszonkilenc beosztható nővér dolgozott, háromszor nyolc órás műszakban. Megközelítőleg 60%-uk szakképzetlen, de sokan - munka mellett - szerzik meg a szükséges szakképesítést. Minden műszakban van legalább egy szakápoló. A nővéreket egy - hetente megtartott - csoportfoglalkozás segíti a munka során felhalmozódott problémák megoldásában. A kapott tájékoztatás szerint az ápolók és az orvosok között nagyon jó az együttműködés.

A pszichiátriai osztály ágyszáma 105, mely 75 aktív felvételes ágyat és 30 krónikus ágyat jelent. Az ágyszámcsökkentés miatt ez harmincöttel kevesebb, mint korábban. A férfiak és nők két külön emeleten vannak elhelyezve, de a két szint között is, valamint a kórház többi részéhez is akadálytalan az átjárás. A nők részére kis foglalkoztató is van, azonban egyre nehezebb munkalehetőséget találni. Az osztály nyílt rendszerben működik.

Az osztályhoz integrálva és helyileg a férfi osztályon működik a pszichiátriai ambulancia. Itt történik az öngyilkossági kísérlet után lévők pszichiátriai vizsgálata és annak eldöntése, hogy a beteg további kezelést igényel-e vagy pedig hazaengedhető. Ha pszichiátriai kezelésre van szüksége - a kapott tájékoztatás szerint gyakori eset - akkor felveszik az osztályra. Ez azt jelenti, hogy az osztály végzi a pszichiátriai alapbetegség miatt kezelt öngyilkosságot  megkísérelt betegek gyógykezelését és utógondozását. Azt is meg kell jegyezni, hogy más pszichiátriai osztályokhoz képest jóval nagyobb figyelmet fordítanak a pszichodinamikai történések felderítésére, a lehetőleg pontos diagnózis felállítására és a különböző patológiás állapotok összefüggéseinek kimutatására. Mindez jelentkezik a kezelési elvekben és a gyakorlatban is [1. és 2. számú eset]. 

Ezen az osztályon is alkalmazzák az ún. lemondó nyilatkozat aláíratását az elbocsátás előtt, de nem előrenyomtatott formában, hanem a szöveget kézzel beírják a kórrajzba. A nyilatkozat komolyságáról és elfogadhatóságáról azonban mindig pszichiáter szakorvos dönt. Amennyiben a beteg ragaszkodik az öngyilkossági szándékához, akkor természetesen pszichiátriai kezelésbe veszik, de a kapott tájékoztatás szerint az esetek 90%-ában még az ambulancián, a belgyógyászat által kért konzílium során sikerül "lebeszélni" a beteget szándékáról. 

Elmondásuk szerint a városi ideggondozó intézettel, ahol nyolc vagy tíz szakorvos dolgozik, szinte semmilyen kapcsolatuk nincs. Sokszor irányítják oda a betegeket a kórházi kezelés után, de soha nem kapnak visszajelzést, hogy megjelent-e a beteg. A gondozó intézet pedig alig utal be hozzájuk beteget. A távozó betegeket általában tájékoztatják a városban működő SOS lelkisegély telefonszolgálat elérhetőségéről is. Közvetlen kapcsolatuk azonban velük sincs, a lelki telefonszolgálat közreműködésével beteget sem vett fel az osztály.

Az osztályon jelentős kutató munka is folyik - ami lényegében az osztályvezető főorvos személyéhez kötődik -, hosszú évek, sőt, mondhatni évtizedek óta monitorozzák a megye általuk ellátott részének öngyilkosság, alkohol és más drogok okozta mortalitási és morbiditási adatait.

Az osztályon az elmúlt években - a kapott tájékoztatás szerint - csupán néhány szóban tett panasz volt, mely a betegek értékeire vonatkozott, de minden esetben sikerült rövid úton tisztázni a helyzetet. Az ellátó tevékenység miatt írásos panasz nem érkezett.

A vizsgálat a vizsgált alkotmányos jogokkal kapcsolatban visszásságot nem tapasztalt.

2.5. Szent-Györgyi Albert Orvostudományi Egyetem
I. sz. Belgyógyászati Klinika 

A vizsgálat időpontja: 1997. június 23.

A SZOTE I. sz. Belgyógyászati Klinika sürgősségi ellátási területe Szeged város körülbelül egynegyedére és kilenc városkörnyéki községre, majdnem nyolcvanezer lakosra terjed ki. A sürgősségi ellátást az osztály az ambulancián keresztül biztosítja és kevés kivétellel - a szakterületükbe tartozó betegek előjegyzéses felvételén kívül - ezen keresztül veszi fel a 16 évnél idősebb betegeket is. A 16 évnél fiatalabb öngyilkosságot megkísérlőket Szegeden a gyermekkórház, vagy a gyermekklinika veszi fel, területi megosztás alapján. Az ambulancia az öngyilkosságot megkísérlő betegek szempontjából felvételes osztályként működik. Ide kerül gyakorlatilag minden öngyilkosságot megkísérlő beteg, itt történik a sürgősségi ellátás, és vagy innen engedik haza, vagy veszik fel - szövődmény miatt - a klinika osztályára, vagy helyezik át más részlegre. Az ambulancia állandóan felvételes. A klinika szakterülete egyébként a gastroenterológia és a nephrológia.

Az ambulancián összesen hat, egymástól üvegtéglából készült fallal és függönnyel elkülönített ágy van, ami gyakorlatilag állandó felügyeletet tesz lehetővé, mivel abban a helyiségben zajlik a felvétel, a vizsgálatok, a sürgősségi ellátás - például gyomormosás - ahol az ágyak is vannak. Az ellátás és a felügyelet szempontjából ez mindenképp indokolt. Annak ellenére, hogy az ambulancián a betegek csak viszonylag rövid időt - a megfigyelés pár óra - töltenek, ez a fajta elhelyezés ha nem is  sérti a betegek emberi jogait, de meg kell jegyezni, hogy esetenként elég kellemetlen lehet. A vizsgálat idején - átalakítás miatt - az eredetileg hozzátartozói váróhelyiségként szolgáló szoba is megfigyelőként működött. Az ambulanciát és a klinikai osztályt ebben az évben újították fel, rendkívül igényesen és korszerűen. A felszereltsége is jónak mondható. Az ambulancián vegyesen vannak az általános belgyógyászati és az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegek, az ellátás során nincs megkülönböztetés. Az öngyilkossági kísérlet tényét, a nővérátadóba bejegyzett "szuic." jelölés mutatja, illetőleg az egész SZOTE-n alkalmazott számítógépes nyilvántartásban rögzítik. Így a vizsgálat minden klinikai osztályon pontos adatokat kapott.

Az ambulancia betegforgalma az elmúlt három évben a következőképpen alakult.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt  betegek
Otthonába távozott*
Más osztályra áthelyezett*
Meghalt*

1994
20670
52
1
51
-

1995
35867
78
5
73
-

1996
19440
139
9
130
-

(* Öngyilkosságot megkísérelt betegekre vonatkozó adatok)

A más osztályra áthelyezett betegek között 1994-ben 46 személyt, 1995-ben 63 személyt, 1996-ban pedig 106 személyt a pszichiátriai klinika szuicidiológiai ambulanciájára "helyeztek át" és az ottani vizsgálat alapján döntöttek a további sorsukról. A saját osztályukra - többnyire szövődmények kialakulása miatt - egy-két beteget vettek fel csupán, és ezekben az esetekben az átlagos ápolási idő 2-5 nap között volt. A súlyos eseteket az ITO vette át.

Az ambulancián két orvos dolgozik, ebből egy orvos van mindig ügyeletben. Hat ápoló és egy beteghordó - betöltött - állás van még, az ápolók közül egy szakképzetlen. A főnővéren kívül az ápolók mindegyikének három műszakos a beosztása.

Az ambulanciára általában a mentőszolgálat hozza az öngyilkosságot megkísérlő személyeket. A hozzátartozók telefonon érdeklődhetnek, vagy személyesen is várhatnak, de az akut ellátás idején nem lehetnek jelen. A kapott tájékoztatás szerint a kezelés során kényszert szinte soha nem kell alkalmazni, többnyire sikerül a beteget meggyőzni a kezelés szükségességéről. "Szökés" az ambulanciáról nagyon ritka, ennek az ambulancia épületen belüli elhelyezése sem kedvez. Amikor a beteg belgyógyászati szempontból gyógyultnak tekinthető, akkor pszichiátriai-neurológiai konzíliumot kérnek. A klinika gyakorlatában minden öngyilkosságot megkísérlő személyt a pszichiátriai klinikára, pontosabban annak a krízis ambulanciájára küldenek át - kísérővel - vizsgálatra. Az átküldött betegek többségét a pszichiátriai klinika - ambulanciája vagy osztálya - általában kezelésbe is veszi, amit a kapott statisztikai adatok is alátámasztanak. A pszichiátriai klinikával való együttműködést - egyébként mind a két - belgyógyászati klinikán nagyon jónak minősítették.

Itt is alkalmazzák az ún. lemondó nyilatkozatot, amelyet az ambuláns naplóban írásban rögzítenek és két tanúval is aláíratnak. Ennek azonban, tekintve, hogy minden beteg pszichiátriai konzíliumra kerül és az elbocsátás nem a nyilatkozattól, hanem a szakorvos álláspontjától függ, nincs különösebb jelentősége. 

Írásos panasz az elmúlt években az ellátással kapcsolatban nem érkezett. Szóban néha kifogásolták például azt, hogy az ápolók hajnali háromkor nem voltak udvariasak a beszállított beteggel. Ezeket a panaszokat azonban - elmondásuk szerint - mindig sikerült helyben orvosolni.

A vizsgálat idején a klinikán öngyilkossági kísérlet miatt kezelt beteg sem az ambulancián, sem az osztályon nem volt.

A vizsgálat a vizsgált alkotmányos jogokkal kapcsolatban visszásságot nem tapasztalt.

2.6. Szent-Györgyi Albert Orvostudományi Egyetem
II. sz. Belgyógyászati Klinika

A vizsgálat időpontja: 1997. június 24.

A SZOTE II. sz. Belgyógyászati Klinika az I. belgyógyászati klinikához hasonlóan sürgősségi ambulancián keresztül fogadja az öngyilkosságot megkísérlő betegeket. A klinika felvételi területe a város mintegy egynegyede és három környező település, amely körülbelül hatvanezer lakost foglal magában. Ez a klinika is állandóan felvételes. A klinika szakterülete a kardiológia és a haematológia. Az épület és az ambulancia műszaki állapota lényegesen rosszabb, mint az I. számú klinikáé, de a következő évben várható a felújítása. A sürgősségi ambulancia az öngyilkosságot megkísérlő betegek esetében itt is felvételes osztályként működik. Az ambulancián nagy a zsúfoltság, négy egymástól lepedőkkel elválasztott ágyon folyik a kezelés, illetőleg a megfigyelés, valamint ebben a helyiségben történik a felvétel és a sürgősségi ellátás is. A felszereltség átlagos. Az elmondottak szerint, ha nincs elég hely a kezelőben, akkor a jobb állapotú betegeket a folyosón ültetik le. Emiatt sajnos előfordult önkényes távozás is néhány esetben. A vizsgálat megállapította, hogy bár az ellátás körülményei nem sértik a betegek emberi jogait, de rendkívül korszerűtlenek. A különböző - általános belgyógyászati vagy öngyilkosságot megkísérlő - betegek ellátásában ezen a klinikán sem tesznek különbséget.

Az ambulancia betegforgalma az elmúlt három évben az alábbi volt.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt betegek
Otthonába távozott*
Más osztályra áthelyezett*
Meghalt*

1994
8603
55
6
49
-

1995
6942
48
6
42
-

1996
7376
63
12
51
-

(*Az öngyilkosságot megkísérelt személyekre vonatkozó adatok)

A más osztályra áthelyezett betegek között 1994-ben 40 személyt, 1995-ben 38 személyt, 1996-ban pedig 43 személyt helyeztek át a pszichiátriai klinikára. Az "otthonába távozott" rovatban szerepelnek a szökések, valamint azok akik a saját felelősségükre távoztak. Az előbbi összesen 4, az utóbbi 7 esetben fordult elő. Tekintettel arra, hogy ilyenkor is lefolytatják - szükség esetén még az ambulancián - a szegedi két belgyógyászati klinika gyakorlatában általános neurológiai-pszichiátriai konzíliumot, és csak annak megfelelően engedik el a beteget, ennek a nyilatkozatnak különösebb jelentősége nincs. Az ún. lemondó nyilatkozatot ezen az ambulancián számítógépen rögzítik, melyeket kinyomtatott formában elkülönítve is tárolnak.

A sürgősségi ambulancián napközben egy szakorvos, ügyeleti időben pedig egy szakorvos és egy szakvizsga előtt álló orvos dolgozik három nővérrel. Az ápolók három műszakban váltják egymást. Hétvégén az ügyeleti ellátásban orvostanhallgatók is részt vesznek.

Az öngyilkosságot megkísérlő betegek többségét általában a mentőszolgálat szállítja, ott néha már a gyomormosást is elvégzik. Az ambulancián az első ellátást követő megfigyelés után döntenek a beteg további sorsáról. Állapotától függően áthelyezik az ITO-ra, más klinikai osztályra - beleértve a pszichiátriát is - vagy a neurológiai-pszichiátriai konzíliumot követően hazabocsátják. Az ambulancián maximum 12 órán keresztül tartják megfigyelés céljából a beteget, ezen időtartam alatt folyamatos az orvosi és ápolói felügyelet.

A beavatkozásoknál igyekeznek elkerülni minden erőszakot, kényszerítést, de szükség esetén lefogják a beteget.

Az ellátás ellen panasz - a kapott tájékoztatás szerint - legalább tíz éve nem érkezett.

A vizsgálat idején öngyilkossági kísérlet miatt kezelt beteg az ambulancián és az osztályon nem volt.

A vizsgálat a vizsgált alkotmányos jogokkal kapcsolatban visszásságot nem tapasztalt.

2.7. Szent-Györgyi Albert Orvostudományi Egyetem
Aneszteziológiai és Intenzív Terápiás Intézet
Belgyógyászati Intenzív Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. június 24.

A SZOTE Aneszteziológiai és Intenzív Terápiás Intézet Belgyógyászati Intenzív Osztályának (a továbbiakban: ITO) ellátási területe magában foglalja mindkét belgyógyászati klinika ellátási területét. A SZOTE-n ezen kívül még négy intenzív osztály van, külön a sebészeten, a traumatológián stb. A korszerű, jól felszerelt épületben 12 ágyon folyik a gyógykezelés. Az ágyak lepedővel vannak egymástól elválasztva és van egy üvegfallal elzárt elkülönítő is. A folyamatos megfigyelés és az életfunkciókat biztosító gépek működtetése a kör alakú kórterem közepén elhelyezett "egységről" történik. Erre az osztályra 14 éves kortól vesznek fel betegeket, közöttük az öngyilkossági kísérlet miatt súlyos állapotban lévőket. Őket többnyire a belgyógyászati klinikákról helyezik át, de a mentőszolgálat közvetlenül is hozhat ide betegeket, bár ez igen ritkán fordul elő. Az osztály által ellátott feladat jellegéből adódik, hogy az itt kezelt öngyilkos betegek többsége súlyosan mérgezett.

Az ITO-n öngyilkossági kísérlet miatt az elmúlt három évben kezelt betegek adatai.

Év
Betegek száma összesen
Gyógyszer-mérgezés miatt kezelt betegek
Permetező-szer mérgezés miatt kezelt betegek
Egyéb (akasztás, fulladás) okból kezelt betegek
Meghalt

1994
29
21
7
1
2

1995
27
18
8
1
1

1996
33
20
10
3
5

Az osztályon kilenc szakorvos és harminckét szakképzett ápoló dolgozik, az ápolók 12+24 órás beosztás szerint. Az ápolók szakképzettsége rendkívül magas, három ápoló főiskolai végzettségű, hét szakasszisztens. Három segédápolót és három általános ápolót kivéve a többiek is mind szakápolók. Régebben elég nagy volt a fluktuáció, de mióta bevezették a 12+24-es szolgálatot, amit a nővérek annyira kedvezőnek tartanak, hogy gyermeknevelés mellett is vállalják ezt a feladatot. Az ITO-nak saját ügyelete van, egy orvos - egy pedig telefonon hívható, ha szükség van rá - és négy nővér létszámmal.

Az ITO-n kezelt minden öngyilkosságot megkísérelt beteghez neurológus és pszichiáter konzíliumot hívnak, a kapott tájékoztatás szerint az itt kezelt öngyilkos betegek 80-85%-a a pszichiátriára kerül felvételre.

A kapott tájékoztatás szerint az ellátással összefüggésben az osztályon az elmúlt években egyáltalán nem volt panasz.

A vizsgálat idején egy öngyilkosságot megkísérelt férfi feküdt az intenzív osztályon.

A vizsgálat alkotmányos emberi jogokkal kapcsolatban visszásságot nem tapasztalt.

2.8. Szent-Györgyi Albert Orvostudományi Egyetem
Ideg- és Elmegyógyászati Klinika

A vizsgálat időpontja: 1997. június 23-24.

A SZOTE Ideg- és Elmegyógyászati Klinika lényegében három osztályból és három önálló - általános, krízis és pánik - ambulanciából áll. A klinika ellátási területe a két belgyógyászati klinikáéval azonos, de az ambulanciák és ezeken keresztül az osztályok fogadják a "területen kívüli" betegeket is. A klinikai osztályok ágyszáma összesen 160, ebből a neurológiai osztályon 60 aktív, a pszichiátriai osztályon 68 aktív és a neuropszichiátrián 32 krónikus finanszírozású ágy található. A klinika - helyileg is - elkülönült részlege a neuropszichiátriai rehabilitációs ellátást nyújtó, korábbi "idegosztály". Kutatások céljára a két aktív osztályon összesen 38 ún. védett ágy van. Korábban hosszú éveken keresztül a szuicidiológia volt a kutatások tárgya, a közelmúltban változott meg a kutatási terület. A klinika hetente két napon felvételes, de a klinikán kezelt öngyilkosságot megkísérelt betegeket szükség szerint - vagyis bármely napon - felveszik. A klinikai osztályokon kezelt betegek kódolása - a finanszírozás miatt - itt is a fődiagnózis szerint történik, úgyhogy az öngyilkosság miatt kezelt betegek adatai csak a krízis ambulancia külön nyilvántartásában találhatók meg.

Az osztályokon tizennégy szakorvos, tíz fő a betegellátás, négy fő pedig az oktatás, kutatás területén dolgozik. Ezen kívül három felsőfokú végzettségű - szociológus, pszichológus, pszicho-pedagógus - szakembert, valamint negyvenhat szakdolgozót alkalmaznak. Az ambulanciák lényegében egyszemélyesek, mindegyiken egy szakorvos dolgozik, akik szükség szerint helyettesítik is egymást. Az ambulancián dolgozó orvosokra háruló munkateher ennek következtében szinte már elláthatatlan, hiszen csaknem minden beteg az ambulanciákon keresztül kerül felvételre az osztályokra.

A klinika krízis ambulanciája 1978-tól Magyarországon a szuicid kutatások központja, 1989-től pedig a WHO - egyetlen - kelet-európai szuicidium kutatási központja. Vezetője az egyik legismertebb szaktekintélye ennek a területnek. Az adatgyűjtésekre - elmondása szerint - 1992-ig volt anyagi fedezet, azóta nincs. A klinika kutatási területe is megváltozott, emiatt a szuicidiológiai kutatómunka feltételei nem látszanak biztosítottnak. Nem volt a vizsgálat tárgya, de említésre méltó, hogy a szuicidiológia területén jelentős elméleti és gyakorlati eredményeket felmutató említett szakorvosnak és ezáltal a krízis ambulancia működésének a tevékenysége részben az egy fős létszám, részben a pénzügyi támogatás megszűnése miatt szinte teljesen ellehetetlenülni látszik. Az ambulancia vezetője különböző pályázati források segítségével jelenleg is folytatja a tudományos és oktatói munkát. Már harmadik alkalommal nyerte el - három-három évre - az Egészségügyi Tudományos Tanács támogatását. Elmondása szerint jelenleg a legfontosabb célja egy, az öngyilkosság megelőzésére, kezelésére vonatkozó átfogó oktatási projekt kidolgozása. Ennek egyik előzménye, hogy a városi kórház pszichiátriai osztálya közreműködésével, az országban elsőként 1985-től postgraduális képzés keretében szuicidiológiát oktattak a szakvizsga előtt álló orvosoknak, összesen eddig mintegy kétszáz orvosnak. Ezen kívül 1993-94-ben a Nemzeti Egészségvédelmi Intézet támogatásával Csongrád megyében - önként jelentkező - legalább száz háziorvos részére tartottak az öngyilkosság megelőzésével, kezelésével kapcsolatos továbbképzést. Ezt követően két program keretében - egészségbiztosítási pénztári pályázatból kapott finanszírozással - további ötszáz ún. segítő foglalkozású szakembert - közöttük orvosokat is - képeztek ki. Mostani elképzelése szerint a prevenciót egészen a háziorvosi rendelőkig terjesztenék ki, a Mentálhigiénés Programiroda támogatásával a teljes háziorvosi rendelő személyzetét - az orvost, nővéreket stb. - együtt képeznék. A szakember a megelőzésben fontosnak tartaná a pedagógusok felkészítését is, tekintettel arra, hogy az öngyilkosságot megkísérlők között mindig vannak gyermekkorúak.

Gyógyító-megelőző tevékenysége keretében a krízis ambulancia látja el mind a két belgyógyászati klinikáról, illetőleg az ITO-ról áthelyezett öngyilkosságot megkísérlő betegek konzíliáriusi feladatait. Ezeket a betegeket a konzílium eredményeként vagy hazaengedik és - esetleg - javasolják az ideggondozói kezelést, vagy felajánlják a krízisterápiát ambuláns jelleggel. Így érvényesül az a gyakorlat, hogy a korai szakaszban, amikor a beteg még "hozzáférhető" lelkileg az öngyilkosság után, akkor kezdődik el a terápia. Van, aki naponta visszajár, ha a kezelése ezt indokolja. Harmadik lehetőség, hogy felveszik a beteget a klinika valamelyik osztályára. Az ambulancia fogad beteget ideggondozói vagy háziorvosi beutalóval, sőt akár beutaló nélkül is. A betegek szívesebben jönnek, és ha kell naponta visszajárnak az ambulanciára, mivel az nem stigmatizál, ellentétben a pszichiátriai osztályos kezeléssel. Meg kell jegyezni, hogy az ambulancia a klinikát magában foglaló épület földszintjén, jól megközelíthető helyen, de egy rendkívül kicsi szobában, szűkös körülmények között működik.

A krízisambulancia betegforgalma az elmúlt három évben a következőképpen alakult.

Év

Betegek száma összesen

1994
596

1995
591

1996
1023

A krízisambulancia - a vizsgálat megállapítása szerint szinte egyedülállóan szervezett és hatékony - működése úgy kezdődött, hogy 1978-ban az ambulancia vette fel a kapcsolatot a klinika osztályaival, és kezdeményezte, hogy az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegeket elbocsátásuk előtt tájékoztassák erről a további kezelési lehetőségről. A személyes kapcsolatoknak és együttműködésnek - különösen a kezdeti időszakban - nagy jelentősége volt. 1989-től pedig a SZOTE klinikai osztályain általános érvénnyel vezették be, hogy minden öngyilkossági kísérlet miatt kezelt beteget lényegében "áthelyeznek" az ambulanciára.

A kapott tájékoztatás szerint az ellátási területen az elmúlt években csökkent az öngyilkossági kísérletek száma, azonban nőtt a halálos kimenetelű öngyilkosságoké. A szakorvos ennek okát abban látja, hogy a környéken az öngyilkossági kísérletek közül a súlyosabb forma az elterjedtebb, mint például az önakasztás. Nehezíti a helyzetet, hogy bár nagyon jó az egészségügyi ellátó szervek, a mentőszolgálat és a rendőrség kapcsolata is, de a megyében több helyen nincs még crossbar telefon, így a segítséghívás esetenként sok időt igényel [4. számú eset].

A vizsgálat a krízisambulancia működését értékelve azt állapította meg, hogy működése mind a megelőzés, mind az oktatás, mind a gyógykezelés területén igen hatékony. A kialakított munkamódszer és a klinikai osztályok együttműködésének eredményeként egyértelműen jól kihasználhatóak a katartikus fázis lehetőségei. A vizsgálat szerint az egyik legjelentősebb problémát az jelenti, hogy ebben a tevékenységben nincs orvos utánpótlás, a jelenlegi ambulanciavezető egyszemélyben végzi ezt az érzelmileg igen is megterhelő munkát. Emiatt az egész működés "személyfüggő". Mindezt tovább nehezíti a krízisterápia rendkívül alacsony pontszámú finanszírozása is.

A krízisambulanciáról az öngyilkosságot megkísérlő betegek egy részét a pszichiátriai osztály veszi kezelésbe [3., 4. számú eset], amely ezen kívül saját ambulanciájáról is vesz fel betegeket. Az osztály nyílt rendszerben működik. A kapott tájékoztatás szerint az öngyilkosságot megkísérlő betegeket nem különítik el, de a kezelésüknél "óvatosabbak". Az öngyilkossági kísérlet miatt bekerült betegeknek a hospitalizációs ideje legalább két hét. Ha lehetséges akkor nem zárójelentéssel bocsátják el, hanem adaptációs szabadságra bocsátják őket. A beteg ún. lemondó nyilatkozatát csak a pszichiáter egyetértő véleménye esetén fogadják el. Az osztály felszereltsége, műszaki állapota - néhány éves épületről lévén szó - nagyon jó. A betegeket az ápolók - az ápolói munkahely központi elhelyezése folytán - folyamatosan figyelemmel tudják kísérni.

A kapott tájékoztatás szerint az osztályokon és az ambulanciákon az öngyilkosságot megkísérlő betegek ellátásával kapcsolatban az elmúlt években panasz nem volt.

A vizsgálat a vizsgált alkotmányos jogokkal kapcsolatban visszásságot nem tapasztalt.

Ajánlás a szegedi tapasztalatok alapján

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdésében biztosított hatáskörömben kezdeményezem a Szeged Városi Rendőrkapitányság vezetőjénél, hogy intézkedjen az alkotmányos visszásságot jelentő, az öngyilkossági ügyekkel összefüggő hívások esetén folytatott gyakorlatnak a jogszabályi előírásoknak megfelelő megváltoztatásáról.

Esetek

1. számú eset

36 éves férfi, egyedülálló, szegedi lakos. Eltartási szerződése van egy idős nénivel, akinél lakik. Eredeti szakmájában nem kapott munkát, így először más területen dolgozott, jelenleg Munkanélküli segélyen van, ha lehet alkalmi munkát vállal és ellátja a ház körüli teendőket. Volt állami gondozott, 13 éves korában került intézetbe. Több intézetben is volt, majd katonának vitték. Apja meghalt, anyja él és egy bátyja van. Családjával nem tartja a kapcsolatot.

Öt nappal korábban történt a kísérlet, a vizsgálat napján bocsátják el. Nem tudta mi történt, "begurult" valamin, összevesztek a nénivel - ital vagy pénz miatt-, mire ő megitta a BI58-at. Ez volt az első öngyilkossági kísérlete. A néni kirohant az utcára segítségért, a mentő öt percen belül ott volt érte. Ez volt a szerencséje. Még a helyszínen kimosták a gyomrát, aztán behozták a kórházba. Atropint adtak neki ellenszerként, de attól igen rosszul lett (delírium), a belgyógyászati ambulanciára vitték. Három napig volt eszméletlen - az ITO-n kezelték -, majd megfigyelés céljából áthelyezték a pszichiátriára. A néni (eltartottja) bejött hozzá látogatóba. Mindenhol nagyon rendesen viselkedtek vele. Ő is aláírta a lemondó nyilatkozatot.

2. számú eset

27 éves férfi, nőtlen, élettársi kapcsolatban él, szegedi lakos. Egy gyermeke van élettársától. Volt állami gondozott, két éves koráig volt nevelőcsaládnál, és fogalma sincs miért lett vége. Vérszerinti családjáról nem tud semmit. Egy nevelőotthonban nőtt fel, ott jól érezte magát, szakközépiskolába járt, aztán elvitték katonának. Élettársával négy évet élt együtt, albérletben laktak, egy hónapja munkanélküli lett, így nem tudták fizetni az albérletet. Élettársa hazaköltözött a közös gyerekkel, ő pedig az utcára került.

Teljesen kilátástalannak látta a helyzetét, nem volt munkahelye, lakása, kapcsolata is megszakadt élettársával. Úgy mondta, hogy ez volt az első öngyilkossági kísérlete - a "régi hídról" beugrott a folyóba -, de a kórrajza szerint egy éve már megpróbálta felvágni az ereit. Élettársa nem jött be hozzá, telefonon beszéltek. Attól félt, hogy élettársa a gyereket intézetbe adja, akinek ugyanaz lesz a sorsa, mint ami neki volt. Élettársa az anyja életmódját folytatja, akinek három férfitól van négy gyereke és alkoholista. Ezt nem akarja, de nem tudja megakadályozni, mert nem tudja eltartani a gyereket. Így nincs értelme az életnek. Arcáról, testtartásáról, halk, alig érthető beszédéből a teljes reménytelenség sugárzott és már rátalált a szuicidiumra, mint megoldási mintára.

A Beck-féle depresszió-mérő kérdőív súlyos állapotot jelez. Noha a kísérlet három hete történt, a beteg nem pszichotikus, de állapota nem javult semmit. A öngyilkossági veszély fennállt.

3. számú eset

55 éves férfi, Parkinson kórban szenved. Hét éve depressziós, ami összefügg alapbetegségével. Egyedül él egy tanyán Szeged mellett. Évekkel ezelőtt elvált, lányát egyedül nevelte, aki már nagykorú és csak hétvégéken jár haza, mivel Szegeden tanul.

Kilátástalannak ítélte az életét, azért vett be gyógyszereket és vágta fel az ereit. A szomszédja vette észre, hogy égett nála a villany egész nap, és nem jött ki a házból. A szomszéd hívta a mentőt is. Régóta gondolkodott öngyilkosságon, a betegsége miatt. A keze is egyre ügyetlenebb lett, alig tudott valamit elvégezni otthon. Nyugdíja is nagyon kevés, csak tizenötezer forint, ami semmire nem elég. Régebben sütött-főzött, most már azt sem tud. Válása után impotens lett, emiatt egyedül van régóta. A mentősök rendesek voltak vele, ellátták a sebét, majd ide hozták. A szomszédok értesítették a lányát, hogy mi történt vele. Lánya is, nővére is bejárt hozzá, akármikor jöhettek. Már jobban volt, hangulata is javult valamelyest. Azt tervezték, hogy megpróbálja elcserélni a tanyáját egy szegedi lakásra. Akkor a lánya minden nap hazamehetne, nem lenne egyedül.

4. számú eset

57 éves férfi, takarítóként dolgozik egy iskolában. Nagyon szeretik a gyerekek, míg az osztályon volt, többen is meglátogatták. Télen vette észre, hogy ügyetlen a lába, többször is elesett. Addig soha nem volt kórházban, télen került be a neurológiára, ahol azt mondták, hogy nem is fog javulni, mert érelmeszesedése van. Azt szeretné, ha legalább egy kerekes kocsit kaphatna, hogy mozogni tudjon. Nagyon fél attól, hogy mozgásképtelen lesz.

Emiatt lett öngyilkos is, nem tudta elviselni, hogy már nem épkézláb ember. Családja van ugyan, de nem tart velük kapcsolatot. Nővérével lakik, ő vette észre, hogy bevette a gyógyszereit. Ő hívta a mentőket is, de csak másnap reggel, mert csak a szomszédban volt telefon. Nővére megvárta, míg felkeltek a szomszédok. Nem tudta, hogy mennyi gyógyszert vett be, de sokat. Amikor telefonáltak a mentőknek, akkor már gyorsan jöttek, kb. fél órán belül. A belklinikára került gyomormosásra, majd idehozták. Az ambulancián infúziót is kapott. Rendesek voltak vele, csak az fájt neki, hogy nem tud rendesen mozogni, nincs egyensúlyérzéke. Nővére járt be hozzá, oda is fog visszamenni, ha hazamehet. De a nővére iszik, durva. Nem tudta, hogy mennyi ideig marad még az osztályon, de jól érezte ott magát. Ő vigyázott arra, hogy ne menjenek ki azok a betegek, akiknek nem szabad.

Diagnózisa: Atrophia cerebelli. Infarct.cerebri multiplex. Art.scler.cerebri.

3. Balassagyarmat

3.1. Balassagyarmat Városi Rendőrkapitányság

A vizsgálat időpontja: 1997. július 9.

A Balassagyarmat Városi Rendőrkapitányság az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos ügyek intézését a vonatkozó jogszabályok és ORFK intézkedés előírásai szerint végzi. Helyi gondként vetették fel azt, hogy ha kóros elmeállapotú személlyel kapcsolatos intézkedést kell foganatosítani, akkor a  hatályos szabályok értelmében tisztet kell a helyszínre küldeni. Ezt nagyon nehezen tudják teljesíteni, mivel nagyon kevés tiszt áll rendelkezésre. Az öngyilkossági kísérletekkel kapcsolatos ügyekben - akár már elkövették, akár még csak fenyegetőznek vele - a közbiztonsági alosztály intézkedik, mentőt, orvost hívnak, és biztosítják a helyszínt. Ha az öngyilkossággal kapcsolatos eset közrendvédelmi intézkedést tesz szükségessé akkor az ügyeletre beérkező bejelentésre egy járőrpáros vonul ki. Ilyenkor a mentő vagy háziorvos már rendszerint a helyszínen van, a rendőr a beszállításhoz nyújt segítséget, vagy a helyszínt biztosítja.

A rendőrkapitányság gyakorlatában - a kapott tájékoztatás szerint - nem fordult elő, hogy öngyilkosságot megkísérlő vagy az azzal fenyegetőző személyt az ön- vagy közveszélyes állapot miatt a rendőrségre beszállítsanak. Az öngyilkosság megakadályozására vonatkozó intézkedéseket 1995-től tartják ilyen cím alatt nyilván, 1995-ben öt, 1996-ban két eset fordult elő.

A halálos kimenetelű öngyilkossági ügyekben a rendkívüli halál esetén előírt államigazgatási eljárás lefolytatása a bűnügyi osztály hatáskörébe tartozik. Öngyilkossági kísérlet esetén pedig csak akkor jár el a bűnügyi osztály, ha az öngyilkossággal összefüggésben bűncselekmény gyanúja miatt kell eljárást indítani (például öngyilkosságban közreműködés, garázdaság).

Az elmúlt három évben a rendőrkapitányság illetékességi területén a rendkívüli halálesetek és ezen belül az öngyilkossági esetek száma a következőképpen alakult.

Év

Rendkívüli halálesetek száma
Ebből öngyilkosság

1994
55
9

1995
44
10

1996
34
13

A városi rendőrkapitányságnak az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos eljárása miatt panasz az utóbbi években nem volt. 

A vizsgálat a Balassagyarmati Városi rendőrkapitányságnak az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos eljárásában a vizsgált alkotmányos jogok vonatkozásában visszásságot nem észlelt.

3.2. Országos Mentőszolgálat
Nógrád Megyei Mentőszervezet Balassagyarmati Mentőállomás 

A vizsgálat időpontja: 1997. július 9.

A Balassagyarmati Mentőállomás ellátási területébe tartozik a város, ezen kívül ötven környékbeli község, mintegy hetvennyolcezer lakos. A legtávolabbi település a mentőállomástól kb. 30 km-re van. Az állomásnak összesen négy kocsija van, ebből egy esetkocsi, ezen felváltva három mentőtiszt teljesít szolgálatot. Orvos nincs az állomáson, részmunkaidőben, megbízással sem. Az állomást a vizsgálat idején egy szakképzett mentőápoló vezette. Ha a betegszállítás rohamkocsit igényel, az Vácról vagy Budapestről hívható.

Öngyilkossági kísérleteknél rendszerint a hozzátartozók hívják a mentőket és az esetek 90%-ában a mentőszolgálat érkezik elsőként a helyszínre, ők kérik a rendőrség segítségét is, ha erre szükség van. Minden bejelentéshez kimennek. Ha lezárt lakásba kell bemenniük, akkor rendőrt hívnak, aki hatósági tanú jelenlétében feltöri az ajtót. A rendőrséggel való együttműködést egyértelműen jónak minősítették.

Az öngyilkosságot megkísérelt személyt többnyire azonnal kórházba szállítják, lemondó nyilatkozatot a mentőszolgálat munkatársai soha nem írattak alá. Álláspontjuk szerint a mérgezett személy tudata nem teljesen tiszta, így érvényes jognyilatkozatot nem tehet. Az eleinte esetleg még tiltakozó beteget rendszerint rá tudják beszélni, hogy engedje meg a kórházba szállítását. Kényszerítő eszköz alkalmazására viszonylag ritkán kerül sor, a kocsin rendszeresített szíjbilincs kevéssé hatékony, inkább nyugtatók alkalmazásához folyamodnak. Ha nagyon agresszív, dühöngő beteget kell ellátni, kényszerítő eszközt akkor sem alkalmaznak, ehelyett a rendőrség segítségét veszik igénybe. A hozzátartozók közül egy személyt - kérésére - beszállítanak a beteggel együtt a kórházba.

Az eszméletlen beteget a városi kórház intenzív osztályára szállítják, akinek sebészeti ellátást igénylő sérülése van, azt a traumatológiára, aki a szív-keringési rendszerre ható gyógyszert vett be, azt a belgyógyászatra. A többi - legtöbb - öngyilkosságot megkísérelt beteg a területileg illetékes pszichiátriai osztályra kerül.

Az öngyilkossági eseteket külön nem tartják nyilván, információt csupán 1996-ról és 1997. első félévéről tudtak adni, az alábbiak szerint.

Év

Öngyilkossági esetek száma

1996
80

1997. I. félév
32

Ha a mentőállomás tevékenysége ellen panasz érkezik, azt továbbítják a megyei mentőszervezethez, és a megyei vezető mentőtiszt vizsgálja ki a panaszt. A kapott információk szerint az utóbbi években öngyilkossági esettel kapcsolatos panaszbejelentés nem történt.

A vizsgálat az Országos Mentőszolgálat Nógrád Megyei Mentőszervezet Balassagyarmati Mentőállomásának az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel összefüggő eljárása gyakorlatában a vizsgált alkotmányos jogok vonatkozásában alkotmányos visszásságot nem tapasztalt.

3.3. Dr. Kenessey Albert Kórház-Rendelőintézet Balassagyarmat
I. Pszichiátriai Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. július 9.

Az I. sz. pszichiátriai osztály látja el sávos megosztás alapján a megye lakosságának felét, azaz mintegy százhúszezer lakost 96 ágyon. A megye lakosságának másik fele a II. sz. pszichiátriai osztály ellátási területébe tartozik, tekintettel arra, hogy a megyében egyedül ebben a kórházban van pszichiátriai osztály. Központi betegfelvételi részleg nincs, a mentőszolgálat a területi beosztás szerint azonnal az osztályokra viszi a betegeket. Az osztály állandóan felvételes. A 14 éves kor alatti gyerekeket a gyerekosztály látja el. Számukra a két pszichiátriai osztály biztosítja a konzíliumot, mivel az egész megyében összesen két gyermekpszichiáter szakorvos dolgozik. Az osztály nyílt rendszerben működik. A kórház legtöbb épületét - közöttük a korábban igen leromlott állagú pszichiátriát - 1993-94-ben újították fel.

Az osztály koedukált. Kettő, négy és hat ágyas, tágas, jól felszerelt szobák vannak. Nagy a  tisztaság. Van egy 2x6 ágyas figyelő is, ahol a két kórterem között van az ápolói helyiség és ablakon át mind a két szoba megfigyelhető. A figyelő azonban nincs felszerelve a betegek életfunkcióit monitorozó olyan műszerekkel, amelyek segítségével intenzív ellátás elvégezhető lenne. Ezért azokat a betegeket, akiket állapotuk miatt nem tudnak ellátni, áthelyezik a megfelelő osztályra - ITO, traumatológia, kardiológiai őrző -, majd az állapot javulása után visszaveszik a pszichiátriára.

Az osztály betegforgalma - különös tekintettel az öngyilkosságot megkísérlő betegekre - az elmúlt három évben a következőképpen alakult.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt 
beteg
Otthonába távozott*
Más osztályra áthelyezett*
Meghalt*
Átlagos ápolási idő (nap)*

1994
1101
71
71
-
-
8,5

1995
1154
57
57
-
-
6,8

1996
1395
46
46
-
-
7,6

(* Az öngyilkosságot megkísérelt  betegek adatai)

Az osztályon az osztályvezető főorvosi állással együtt öt szakorvosi létszám van, melyből a vizsgálat idején egy - tartós fizetés nélküli szabadság miatt - betöltetlen volt. Egy pszichológust és harminchat ápolót alkalmaznak, ez utóbbiak általános ápolók vagy pszichiátriai szakápolók. Részlegenként két-két ápolónő teljesít szolgálatot, 12+24 órás beosztásban. Az osztályon egy nővéreket segítő csoport működik, mely a feszültség levezető szerepen túl, szükség esetén a továbbképzéseket is szervezi. A heti rendszerességgel megtartott nagycsoportos foglalkozásokon a betegek, az orvosok és a nővérek is jelen vannak. A két pszichiátriai osztályon egy közös ügyeletes van, aki ügyeleti időben az egész kórház pszichiátriai konzíliáriusa is. Az ügyeleti munkát összesen kilenc pszichiáter szakorvos látja el.

Az osztályra való felvétel előjegyzés, beutalás és sürgős szükség miatt azonnali beszállítással történik. Öngyilkossági kísérlet esetén azonban többnyire a mentőszolgálat, esetleg hozzátartozó szállítja be a beteget. (Néha elég az is, ha csak hangoztatja valaki az öngyilkossági szándékát.) Az öngyilkosságot megkísérelt személyek közül azok, akik sebészeti esetek, súlyosabban mérgezettek, eszméletlenek, kizárólag a sürgősségi ellátás után kerülnek át a pszichiátriai osztályra. A pszichiáter ezekben az esetekben átmegy megvizsgálni a már eszméletén lévő beteget, és ha a sebész vagy belgyógyász szakorvos véleménye szerint - az ő szempontjából - elengedhető, akkor a pszichiáter döntése alapján veszik fel az osztályra.

Ebben a megyében az öngyilkosságot megkísérlő személyek többségének - sürgősségi (belgyógyászati) - ellátása a pszichiátriai osztályokon történik. Az 1990-es évek elején szüntették meg a kórház belgyógyászati sürgősségi felvételi részlegét, a betegfelvételi osztályt. Azóta az öngyilkosságot megkísérlő betegeket a pszichiátriai osztályokon látják el, amelyek az első ellátás keretében elvégzik a gyomormosást is. Szükség esetén bármikor tudnak belgyógyász, kardiológus vagy más szakorvosi konzíliumot hívni. A kórház területén működik a központi laboratórium, ahol a mérgeket, gyógyszereket analizálják.

Felvétel után a beteggel azonnal találkozik a pszichiáter szakorvos, és legalább két napot bent is tartják megfigyelésre. Amikor a mérgezés tünetei teljesen megszűntek, akkor aláíratják az öngyilkosságot megkísérelt személyekkel az arról szóló nyilatkozatot, hogy önként vállalja a kezelést. Erre a kórház maga szerkesztett egy formanyomtatványt. Ha orvosi szempontból maradnia kellene a betegnek, de nem akar, akkor megpróbálják rábeszélni, ez általában sikerül is. Ha mégsem jár eredménnyel a meggyőzés, és komoly pszichiátriai betegségről van szó, akkor a bírósági eljárást veszik igénybe.

Az ún. lemondó nyilatkozatra külön formanyomtatvány nincs.  A beteg a pszichiáterrel folytatott beszélgetések alatt juthat el erre a gondolatra, amelyet ezután beleírnak a zárójelentésbe. A lemondás alapján való távozásról mindig a pszichiáter dönt. Önkényes távozás az osztályról szinte lehetetlen, mivel kettős portarendszeren kellene keresztül mennie az utcai ruhával - általában - nem rendelkező betegnek.

A mérgezés tüneteinek elmúltával - rendszerint másnap - minden öngyilkossági kísérlet miatt felvett beteget megvizsgál egy pszichiáter. A vizsgálat fő szempontja az, hogy mennyire volt az öngyilkossági kísérlet indulati cselekmény, vagy pedig észlelhető-e ún. pangó öngyilkossági szándék. Ez az értékelési szempont a mindennapi gyakorlat szempontjából valóban megfelelő, mert így eldönthető, hogy a vizsgálat időpontjában fennáll-e öngyilkossági veszélyeztetettség vagy sem - úgynevezett közvetlen öngyilkossági veszély észlelhető-e. Ha nem, a beteg hazabocsátható. Speciális szuicidiológiai vizsgálat (szuicidiális szindróma, motivációs háttér, családi szuicid minta, stb.), illetve krízis-intervenciós terápia nincs. Látogatásra bármikor van mód. A hozzátartozónak a terápiába való bevonásáról az orvos dönt. A beteg arra vonatkozó kérésének, hogy ne beszéljenek hozzátartozójának a mérgezés eredetéről, problémáiról, eleget tesznek. Azt is a beteg dönti el, hogy kivel akar ittléte alatt találkozni. 

Az osztálynak pszichiátriai szakambulanciája is van, a betegek vagy ide, vagy a területileg illetékes ideggondozóba járhatnak vissza. Az ambuláns tevékenység azonban az osztályos munkától nincs elkülönítve. Az ideggondozónak minden öngyilkossági esetről is hivatalból küldenek zárójelentést. Ez tehát azt jelenti, hogy ahol az öngyilkosságot megkísérlő személyek sürgősségi - első - ellátása belgyógyászaton történik, ott az idegondozó csak akkor értesül az adott beteg öngyilkossági kísérletéről, ha az illető egyúttal pszichiátriai beteg is, vagy ha elmegy a zárójelentésével az ideggondozóba. Ugyanakkor a pszichiátriai osztályon kezeltek zárójelentéseit hivatalból megküldik az ideggondozónak. Mindez természetesen nem jelent különbséget abból a szempontból, hogy a pszichiátriai alapbetegséggel nem bíró - öngyilkosságot megkísérelt - betegek önként választhatnak, vállalják-e az ideggondozói kezelést. A vizsgálat megállapítása szerint az ideggondozónak megküldött zárójelentés és az arra írt javaslat, hogy a beteg jelentkezzen a gondozóban, az utógondozás szempontjából nem elegendő. A betegek ugyanis csak abban az esetben mennek el valóban a gondozóba, ha valamilyen pszichiátriai alapbetegségük miatt már gondozásban vannak. Akik azonban nem rendelkeznek pszichiátriai diagnózissal, a gyakorlatban kimondottan ellenérzéssel viseltetnek az ideggondozóval szemben, ahol a "bolondokat kezelik". Krízis ambulancia, mentálhigiénés rendelő pedig nincs a megyében, mint ahogy a szociális segítségnyújtás is alig-alig ér el az emberekhez [2., 3. számú eset].

A megyében három ideggondozó intézet van, egy Salgótarjánban egy orvossal, egy Balassagyarmaton két orvossal, akik ugyanakkor az osztályon is dolgoznak. Egy ideggondozó intézet Pásztón is van, ahol egy orvos dolgozik.  Ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy szabadság vagy betegség esetében Balassagyarmatról járnak ki helyettesíteni hetente egy-egy napra. A kórházból való elbocsátást követően a véletlenre van bízva történik-e valami az öngyilkossági kísérlet után lévő beteg lelki problémáinak megoldására. Az osztály főorvosa elmondott egy esetet [1. számú eset], amely tragikusan illusztrálja a vidéki ellátás nehézségeit és elégtelen voltát. A nagy távolságok és az alacsony szakorvos ellátottság miatt a különös figyelmet igénylő betegek követhetetlenné válnak az orvos számára. Csak addig biztosítható a szakszerű ellátásuk, amíg a kórházi osztályon vannak. Ezzel szemben az egész országban általános jelenség, hogy elsőként mindenhol a pszichiátriai ágyakat csökkentik, de sehol nem növekedett az alapellátás részeként működő ideggondozók, mentálhigiénés szakrendelők száma. A vizsgálat szerint egyértelműen megállapítható, hogy a kettőszázharmincnégyezer lakosú megye ambuláns pszichiátriai ellátására a három ideggondozó intézet, összesen négy orvosa - akik közül kettő egyidejűleg a balassagyarmati kórházban is dolgozik - nem képes.

Az osztály és az ambulancia működésével kapcsolatban az elmúlt években panaszbejelentés nem érkezett.

A vizsgálat a Dr. Kenessey Albert Kórház-Rendelőintézet I. sz. Pszichiátriai Osztályának az öngyilkosságot megkísérlő betegek kezelésével kapcsolatos működésében, a vizsgált alkotmányos jogok tekintetében visszásságot nem tapasztalt.

3.4. Dr. Kenessey Albert Kórház-Rendelőintézet Balassagyarmat
II. sz. Pszichiátriai Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. július 9.

A II.sz. pszichiátriai osztály ellátási területébe - a sávos megosztás szerint - a megye lakosságának fele tartozik. Az osztály 104 ágyas és ugyanabban a korszerűen felújított épületben található, mint az I. sz. pszichiátriai osztály. Még az emelet is azonos, de meg kell jegyezni, hogy az osztályok közötti - üveges - ajtók állandóan zárva vannak, így az egyik osztályról a másikra az alagsoron keresztül lehet csak átmenni. A területi megosztás miatt ez az osztály is álladóan felvételes. A másik pszichiátriai osztályhoz hasonlóan nyílt rendszerben működik. A betegfelvételi rendszer is azonos, előjegyzés, beutalás vagy sürgősségi beszállítás alapján történik. Ez az osztály is koedukált, két, négy és hat ágyas, korszerűen felújított, tiszta és rendezett szobákkal. Ugyancsak 2x6 ágyas figyelő van, melyeknél állandó az ápolói felügyelet.

Az osztály betegforgalmi statisztikája az elmúlt három évben az alábbi volt.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt betegek
Otthonába távozott*
Más osztályra áthelyezett*
Meghalt*
Átlagos ápolási idő (nap)*

1994
1239
46
45
1
-
11,0

1995
1213
69
69
-
-
10,1

1996
1235
47
47
-
-
8,0

(*Az öngyilkossági kísérletet elkövetett betegek adatai)

Az osztályon összesen hat szakorvosi álláshely van, melyből egy orvost ún. forgórendszerben foglalkoztatnak. Az ápolói létszám harmincöt fő, ebből huszonkilencen pszichiátriai szakápolók, ketten általános ápolók és négy fő segédápoló. Az ápolók itt is 12+24 órás beosztás szerint dolgoznak.

Az öngyilkossági kísérletet elkövetett betegeket többségében a mentőszolgálat szállítja be ide is, és az I. sz. pszichiátriai osztályhoz hasonlóan itt történik a sürgősségi ellátás. Erre a célra egy külön - fürdőszobaszerű - kezelőt alakítottak ki. A gyomormosás rutinszerűen történik - lényegében kötelező -, amit a pszichiáter szakorvos végez el. A kapott tájékoztatás szerint kényszert soha nem alkalmaznak, mindig sikerül meggyőzni a beteget a kezelés szükségességéről. Az orvosilag indokolt további belgyógyászati kezeléseket ugyancsak a pszichiáterek végzik el.

Látogatni bármikor lehet, ha hozzátartozó is jön a mentővel és itt szeretné tölteni az éjszakát, akkor maradhat, van egy külön kanapé erre a célra. Az osztálynak van egy saját zárt kertje, ahova korlátozás nélkül kimehetnek a betegek.

Az öngyilkosságot megkísérelt személyek felvétele - az előrenyomtatott önkéntes nyilatkozattal -, pszichiátriai kezelése, elbocsátása ezen az osztályon is az I. sz. pszichiátriai osztályon alkalmazott eljárás szerint történik. Önkéntes távozás - az osztály épületen belüli elhelyezése miatt - innen sem lehetséges.

Az osztályon működik nagycsoport, általában hetente egyszer és van betegfoglalkoztatás is. A foglalkoztatót az alagsorban a „Nógrád Elmeellátása Fejlesztéséért” létrehozott alapítvány támogatásával alakították ki. A foglalkoztatóban van kerámiaműhely, asztalosműhely, szövőszék, videó szoba, kondicionáló terem. A foglalkoztatás megszervezésére a kórház külön két gyógyfoglalkoztató szakasszisztenst alkalmaz.

Mivel itt sem alkalmazzák az ún. lemondó nyilatkozatot és általában a betegek sem mennek (mehetnek) másnap haza, így az osztályon lehetőség van krízisterápiára. Ez az előnye annak, hogy a pszichiátriai osztály veszi fel az öngyilkosságot megkísérelt betegeket. Nincs az a máshol tapasztalt finanszírozás miatti "nyomás" az osztályon, amely szerint 24-48 óra alatt ki kell írni a beteget. A pszichiáterek megfelelő érzékenységgel rendelkeznek atekintetben is, hogy a krízis milyen fajta ellátást igényel. A betegek többsége visszajár az osztályra ambuláns kezelésre. A pszichoterápiát az osztályos orvosok kezdik meg és ők is folytatják tovább. Családterápiát is végez az osztály, pontosabban a főorvos és egy gyógypedagógus. Mindketten kiképzett családterapeuták. Az osztály orvosai közül többen is részt vesznek a városi lelki segélyszolgálat működtetésében. A kórháznak  szociális munkása is van. A kapott információk szerint a megyében az öngyilkosságok hátterében legtöbbször szociális problémák állnak [3., 5. számú esetek].

A vizsgálat azt észlelte, hogy az öngyilkosságot megkísérlők ellátásának rendje Salgótarján városban és körzetében alapvetően eltér a balassagyarmati gyakorlattól. A kapott tájékoztatás szerint a salgótarjáni megyei kórházban sem pszichiátriai osztály (ambulancia), sem krízis osztály (ambulancia) nincs. Emiatt előfordulhat, hogy a sürgősségi ellátást követően - amennyiben a beteg aláírja, hogy lemond az öngyilkossági szándékáról - hazaengedik, és nem küldik tovább a balassagyarmati pszichiátriai osztályra [4. számú eset]. Ez az adott beteg tekintetében az Alkotmány 70/D. §-ában biztosított legmagasabb szintű lelki egészséghez való joggal kapcsolatos alkotmányos visszásság gyanúját veti fel. A probléma kivizsgálására - a vizsgálat befejezését követően - felkértük a salgótarjáni Madzsar József Megyei Kórház igazgatóját.

A vizsgálat a Dr. Kenessey Albert Kórház-Rendelőintézet II. sz. Pszichiátriai Osztályának az öngyilkosságot megkísérlő betegek kezelésével kapcsolatos működésében, a vizsgált alkotmányos jogok tekintetében visszásságot nem tapasztalt.

3.5. Dr. Kenessey Albert Kórház-Rendelőintézet Balassagyarmat
Központi Anaesthesiológhiai és Intenzív Terápiás Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. július 9.

A központi anaesthesiológiai és intenzív terápiás osztályt 1994-ben hat ággyal hozták létre. Tevékenysége a kórház teljes ellátási területére kiterjed.  Eredetileg három szakorvos látta el ezt a feladatot, de a vizsgálat idején csupán egy - a kórházban alkalmazott - szakorvos dolgozott az osztályon. A budapesti SOTE segíti kirendelt helyettesekkel az osztály munkáját. A kapott információk szerint rendszeresen meghirdetnek két-három álláshelyet is, de nincs jelentkező. Az osztály felszereltsége átlagos. Öngyilkosságot megkísérlő betegek csak akkor kerülnek az ITO-ra, ha a vitális funkciók fenntartására van szükség. Az osztályon erről külön statisztikát nem vezetnek.

A kórház központi nyilvántartása szerint, az osztály betegforgalma az elmúlt három évben az alábbiak szerint alakult.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt betegek
Otthonába távozott*
Más osztályra helyezték át*
Meghalt*
Átlagos ápolási idő (nap)*

1994
194
9
2
7
-
8,3

1995
232
17
6
10
1
6,8

1996
220
22
2
20
-
5,7

(*Az öngyilkosságot megkísérelt betegek adatai)

Az osztályról az öngyilkosságot megkísérlő betegeket a kötelező pszichiátriai konzílium után vagy hazaengedik, vagy áthelyezik a pszichiátriára.

Az osztályon Anaesthesiológiai Szakambulanciát is működtetnek, ahol a betegeket előkészítik az altatásra és egyúttal tájékoztatnak a körülményekről, kockázatokról.

A vizsgálat a Dr. Kenessey Albert Kórház-Rendelőintézet Központi Anaesthesiológhiai és Intenzív Terápiás Osztályának az öngyilkosságot megkísérlő betegek kezelésével kapcsolatos működésében, a vizsgált alkotmányos jogok tekintetében visszásságot nem tapasztalt.

3.6. "Életért" Lelkisegély Telefonszolgálat

A lelkisegély telefonszolgálat működéséről a kórház pszichiátriájának munkatársai adtak tájékoztatást, mivel az egyesületi formában működő non-profit szervezetnek szinte mindannyian alapítói voltak. A szolgálat 1995-ben jött létre. Az első évben - pályázat útján nyert - TB támogatásból tartották fenn magukat, de a vizsgálat idején már pénzügyi gondokkal küzdöttek, mivel újabb pályázati támogatásból nem részesültek.

A telefonszolgálat egy önkormányzattól ingyenes használatra kapott helyiségben működik. Naponta 18 órától 6 óráig ingyenesen hívható telefonszámon érhető el a szolgálat. Hívószámuk megtalálható a helyi napilapokban, ezen kívül a helyi médiák közreműködésével is propagálják tevékenységüket. Postafiókszámuk is van, elmondásuk szerint kiterjedt levelezést folytatnak a hívókkal.

Megközelítőleg húsz fő önkéntes osztható be ügyeletre, mindegyikük a Budapesti Lelki Elsősegély Telefonszolgálat által kiképzett pedagógus, gyógypedagógus, orvos, ápoló, óvónő stb. A hívások között nem válogatnak, bármilyen - droggal, alkoholizmussal, szociális problémákkal, krízis állapotokkal stb. kapcsolatos - hívást fogadnak. Álláspontjuk szerint tevékenységükre nagy szükség van,  hiszen sok az olyan állandó hívó, akik csak a szolgálattól kapnak valamiféle segítséget problémáikhoz. Ha indokoltnak tarják, a hívót megkérik, hogy keresse fel az ideggondozót, vagy az osztály ambulanciáját. A korlátozott pszichiáter szakorvos létszám következtében Balassagyarmaton a különböző ellátó helyek között nagy a "személyi átfedés". Ennek az előnye jól hasznosítható, hiszen a lelkisegély telefonszolgálatnál megismert beteget ugyanaz a pszichiáter fogadja az ideggondozóban és az osztályon is. Azonban ennek a hátránya is nyilvánvaló, hiszen mindhárom "szolgáltatás" a városban van. Nagy ellátatlan terület van a megyében, ahol semmilyen pszichiátriai, pszichológusi vagy lelki segítséghez  nem juthat a rászoruló.

Esetek

1. számú eset

A vizsgálat időtartama alatt, beszélgetés közben, a főorvos telefonhívást kapott és ennek kapcsán nagyon felindultan elmesélte a következő történetet. Egyik betegének rokona hívta, aki a nagynénjét keresi, mert hétfő óta nem látták (szerdán történt a telefonhívás). A beteget a főorvos tartja táppénzen, miután a pszichiátrián feküdt pár hetet. Súlyosnak ítélt depressziója van, nagyon erős paranoid, üldöztetéses tartalmakkal. A konfliktus középpontjában a leszázalékolása körüli bonyodalom áll, tekintve, hogy az első fokú orvosi bizottság csak 50%-os rokkantnak nyilvánította, ami annyit jelent, hogy nem kaphat rokkant nyugdíjat. Megfellebbezte, de másodfokon is elutasították. Most a főorvos indította újra a leszázalékolását, de a beteg paranoid félelmei nagyon felerősödtek, öngyilkossági gondolat is jelentkezett nála. Ez tette szükségessé, hogy befektesse az osztályra. A kórházi kezelés után visszajárt az ambulanciára. Hétfőn kellett volna bejönnie, pontosan a leszázalékoláshoz szükséges papírokért. Reggel elindult otthonról - a falu ahol lakik 20-25 km-re van Balassagyarmattól -, de nem érkezett meg, sem hétfőn, sem azóta. Nemcsak a család aggódik miatta, de a főorvos is a legrosszabbtól tartott. „Attól félek, hogy csinált magával valamit." - mondta.

2. számú eset

A vizsgálat kezdetekor ért vissza az egyik főorvos a megyei pszichiátria otthonból, és teljesen feldúltan mondta el a következő történetet. A módosított szociális törvény értelmében ők tartják a felülvizsgálatot, ahol eldöntik, hogy a pszichiátriai otthon lakói közül, kik azok, akiknek indokolt a további szociális otthoni elhelyezése és kik azok, akik hazabocsáthatók. Ezúttal volt egy olyan fiatal schizofrén férfi beteg, akinek lejárt a határozott idejű beutalása, és esetében úgy döntöttek, hogy hazabocsátható. Volt családi háttér, idős édesanyja, és az otthonban „látszólagos” élettársi kapcsolatban élt egy másik ápolttal. Azért volt látszólagos az élettársi kapcsolat, mert az otthonban nem tudnak külön szobát biztosítani azoknak, akik együtt szeretnének élni. 

Ilyen előzmények után a fiatalember, aki adaptációs szabadságon volt otthon, elkeseredésében, hogy nem mehet vissza az otthonba, hasba szúrta magát és meghalt. További tragédia ebben a történetben, hogy élettársa, aki vele volt, végignézte az öngyilkosságot. Olyan lelkiállapotba került ettől, hogy most az osztályon fekszik és bárki megy oda hozzá, mindenkinek azt hajtogatta, hogy inkább ő halt volna meg. A vizsgálatot végzőket is megállította a folyosón és kezét tördelve mondta el a fentieket. 

3. számú eset

15 éves romalány, környező községbeli lakos. Roma szokások szerint ment férjhez nemrégen, a hivatalos esküvő majd akkor lesz, ha eléri a 18 éves kort. Idén már nem ment többé iskolába, mert elég volt belőle. Hat osztályt végzett, éppen hogy csak megtanult írni-olvasni. Most férje családjánál laknak, testvérei és anyja a szomszédos faluban élnek. Apja régen elhagyta a családot, Budapesten él, időnként felmennek hozzá látogatóba. Munkája nincsen se neki, sem pedig 19 éves férjének.

Nem tudta összefüggően elmondani az öngyilkossági kísérlet történetét, amely egyébként az első volt életében. Férje testvérének gyerekei bejöttek az ő szobájába és ott kiabáltak, összedobálták a holmiját. Fájt a feje tőlük, és hiába kérte őket, hogy menjenek ki, nem engedelmeskedtek. Nagyon fájt a feje, kiment, hogy keressen Algopyrint. Mivel azt nem talált,  bevette az anyósa gyógyszereit - ezeket egyáltalán nem ismerte. Utána rögtön szólt a sógornőjének, hogy mi történt, mire az mentőt hívott. A mentő egyenesen a pszichiátriára hozta, de nem mosták ki a gyomrát, hanem hánytatót kapott. A vizsgálat idején elég álmos volt, más baja nem volt. A családban ilyen nem fordult elő, hacsak el nem titkolták a gyerekek előtt. Mindez aznap reggel nyolc óra körül történt. Férje már volt bent, bizonyára sógornője szólt neki. Aláírta a kezelés vállalásáról az önkéntes nyilatkozatot ő is, de anyja még nem volt bent, így az egyenlőre "nem érvényes".

Igazi acting-out cselekmény volt ez az öngyilkossági kísérlet. Alacsony intellektusú, gyengén szocializált, koránál infantilisebb személyiség igen alacsony frusztrációs toleranciával. Esetében nincsen megfelelő terápia, mert a halmozott szociális problémák nem oldhatók meg pszichiátriai kezeléssel.

4. számú eset

35 éves, egy távolabbi községben élő igen-igen sovány romaasszony. Hat gyereke van, a legidősebb 18 éves, a legfiatalabb 6 éves. Közülük egy fogyatékos, egy kiskorú leánya, aki nem mosakszik, lop mindenkitől a környéken, lefekszik egészen idős férfiakkal is. Ő nagyon szégyelli magát miatta, de nem bír a lányával. Évek óta szeretné intézetbe adni, a férje pedig nem hajlandó erre. A beteg korábban egy helyi üzemben dolgozott, három éve leszázalékolták, 50%-os egészségcsökkenést állapítottak meg, szociális járadékot kap. A férje is munkanélküli, korábban segédmunkás volt. A férje nagyon régóta iszik. Neki gyakorlatilag senki segítsége nincsen, a legnagyobb fia az egyetlen a családban, aki néha segít.

Vese gyógyszereket szedett be. Azt szedi évek óta vesebetegsége miatt, nem tudta, hogy mennyit. Ez már a negyedik öngyilkossági kísérlete volt családi problémái miatt. A férje durvasága elől többször elköltözött a nővéréhez, de a férje nem engedi, hogy a gyerekek utána menjenek, őt pedig mindenféle fenyegetéssel visszahozza. Most is a nővérénél volt 10 napig, a férje durvasága miatt.  A férje megint hazavitte. Annyira fél tőle, hogy nem mer visszamenni a nővéréhez, de nem akar együtt élni a férjével sem. Hónap elején a férje mindig addig iszik, amíg csak van pénz otthon. Nem egészen érti, hogy miért, de a férjének adnak pénzt a kisebbségi önkormányzatnál is, aki ezt mindig italra költi, neki viszont nem adnak kölcsön pénzt akkor sem, ha ételre kellene és a gyerekeknek. Rettentő szegények, mondta. A kisfia vette észre, hogy bevette a gyógyszereket, mert rosszul lett, összeesett, a gyerek hívta a mentőket is, noha a férje otthon volt, de olyan részeg volt, hogy nem tudott semmit csinálni. A mentősök gyorsan jöttek, infúziót adtak. Salgótarjánba vitték, ott végezték el a gyomormosást, és utána az infúziót bekötve ide küldték tovább, mentővel. Azért küldték ide, mert azt mondták Salgótarjánban, hogy ott csak egy napig tarthatták volna, ő pedig azt kérte, hogy idejöhessen, hogy ne kelljen azonnal hazamennie. Úgy néz ki, hogy pár nap múlva mehet haza, és vissza fog járni a doktornőhöz beszélgetésre. Azt szeretné, ha lenne pénze és vele lenne a három kicsi gyereke, és a nővérénél lakhatnának. A férje azonban nagyon agresszív, meg is ölné hogyha otthagyná. Most van először itt az osztályon, korábban másnap mindig hazaküldték Salgótarjánból. Eddig még senki nem jött látogatóba hozzá, feltehetően azért, mert nincsen pénzük. Tudják azonban, hogy itt van, mert küldtek egy táviratot.

Diagnózis: depresszív-szorongó állapot, tentamen suicidii.

5. számú eset

Szintén igen sovány romaasszony, 33 éves, meglehetősen depressziósnak látszik. Ugyan jogilag férjezett, de a férjétől külön él, az már réges-régen elhagyta. Négy éve munkanélküli, előtte takarító volt. Három gyermeke van, közülük kettő állami gondozásban. Akkor kerültek a gyermekek állami gondozásba, amikor a férje elment, ő egyedül maradt és nem tudta hová vinni a gyermekeit. A legnagyobb gyereke vele van, egy önkormányzati lakásban laknak, ott ahol korábban a szülei laktak, most a testvére, a testvérének a gyermeke, ő és az ő gyereke, mindannyian egy háromszobás lakásban. Családi pótlékból, segélyekből élnek, két hónapja gyermektartást is kap. A két kicsi gyerekével nincsen kapcsolata, nem is tudja, hogy hol vannak, talán nevelőszülőnél. Az önkormányzatnál adtak neki munkát, hogy kapjon segélyt, ő nagyon szívesen dolgozna. Élettársa börtönben van 4-5 hónapja, nem tudja, hogy meddig. Nem látogatja, azt sem tudja, hogy miért van börtönben.

Ez az első öngyilkossági kísérlete volt, a nővére gyógyszereit vette be, ott volt a nővére is, a gyerekek is, az ő gyereke szólt a mentőknek. Nem vesztette el az eszméletét, de nem emlékezett, nem tudta hogy mikor jöttek ki a mentők. Azt sem tudta, hogy hová vitték, de a gyomrát kimosták, 4-5 napja volt az osztályon. Nővére szokta telefonon hívni, látogatni még nem tudott bejönni, mára ígérte, hogy bejön látogatóba, de eddig még nem érkezett meg. Azért ma, mert most kapják meg feltehetően a családi pótlékot. Pár nap múlva mehet haza.

A nővérét paranoid schizofrenia miatt kezelték az osztályon, a kórrajz leírása szerint ő is hallucinációkról számolt be, és halálfélelemről, amikor felvették. A kórrajz leírja, hogy 5 tabletta Rivotrilt vett be és a diagnózisa: affect labilitás, paranoid pszichózis in obs. Az osztályos orvos véleménye szerint tipikus, hogy az öngyilkossági kísérlet hátterében a kilátástalan szociális helyzet áll, agresszív, munkanélküli férj és olyan családi környezet, ahol a betegnek láthatóan ennivaló sem jut már.

4. Cegléd

4.1. Cegléd Városi Rendőrkapitányság

A vizsgálat időpontja: 1997. július 14.

A Cegléd Városi Rendőrkapitányság az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos ügyek intézését a vonatkozó jogszabályi és ORFK intézkedés előírásai szerint végzi. A gyakorlat során az oktatásban, az elméleti képzés keretében tanultakra támaszkodnak. Az öngyilkossággal kapcsolatos esetek alapján kétféle eljárás indulhat. A befejezett öngyilkossági esetekben a bűnügyi osztály indít eljárást. Itt minden esetet úgy közelítenek meg, mintha emberölés történt volna. Ha bebizonyosodik, hogy öngyilkosság történt, akkor a rendkívüli halál esetén követendő államigazgatási eljárás szerint fejeződik be az eljárás. A bűnügyi osztály 1995-től tartja nyilván az öngyilkossági ügyeket.

Ha öngyilkossági kísérletről van szó, akkor biztonsági intézkedés történik, ez a közbiztonsági osztály hatásköre. A közbiztonsági osztály statisztikai anyagában nem iktatják külön számon az öngyilkossági kísérlet miatt végzett biztonsági intézkedéseket, hanem rendszerint a mentővel történő bekísérés cím alatt szerepel. Bár az összesített statisztikában van olyan rovat, hogy "intézkedés öngyilkosság miatt", de ez a fentiek miatt valószínűleg csak a valódi adatok egy részét tartalmazza.

A két osztály összesített statisztikája szerint az öngyilkossággal kapcsolatos ügyek száma 1995-1996-ban a következőképpen alakult.

Év
Öngyilkossági kísérletek száma
Halállal végződő öngyilkosságok száma

1995
1
88

1996
3
60

Az eljárások kisebb része saját észlelésre, nagyobb részében lakossági bejelentés, illetve más szerv - mentők, tűzoltók - értesítése alapján indul. A helyszínre érkezés ideje meglehetősen változó attól függően, hogy hol történt az eset és a kiküldött gépjármű milyen messze volt az esemény helyétől. A bejelentést követően lehetőleg azonnal elindulnak. A helyszínen, ha magánlakásba kell bejutni hatósági tanút vesznek igénybe. Ha szükséges orvost, mentőt hívnak, illetve a helyszínt biztosítják. Kényszerítőeszközt a helyzettől függően alkalmaznak, ami lefogás, spray, esetleg bilincs lehet.

Kétféle esetben fordulhat elő, hogy az öngyilkosságot megkísérlőt beviszik a kapitányságra. Egyrészt ha bűncselekmény alapos gyanúja is társul az eseményhez. Másrészt,  ha személyazonosságot kell megállapítani. A bekísérésre kizárólag akkor kerülhet sor, ha az egészségügyi ellátást végző orvos vagy mentőegység megállapítja, hogy további orvosi ellátásra nincs szükség. Ilyenkor a kapitányság előállító helyiségébe kísérik be az öngyilkosságot megkísérlő személyt. Ezeket az eseteket - lehetőség szerint - soron kívül intézik, egy órán belül általában be is fejezik. Ha az öngyilkosságot megkísérlő személy lemond a szándékáról, akkor ezt az ügyeletes tiszt írásban rögzíti. A családtagokat felkutatják, értesítik az öngyilkossági kísérletről vagy a halálesetről, ami egy ilyen kis városban - negyvenötezer lakos - általában nem jelent problémát. 

Öngyilkossági üggyel kapcsolatban panasz a kapitányságra az elmúlt években nem érkezett.

A vizsgálat a Cegléd Városi Rendőrkapitányságnak az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel kapcsolatos eljárásában a vizsgált alkotmányos jogok vonatkozásában visszásságot nem észlelt.

4.2. Országos Mentőszolgálat
Pest Megyei Mentőszervezet Ceglédi Mentőállomás

A vizsgálat időpontja: 1997. július 14.

A Ceglédi Mentőállomás - a várost is beleértve - összesen tizennyolc települést lát el, mintegy kettőszázezer személy tartozik hozzá. A legtávolabbi település a telephelytől 27 km-re van. A mentőszolgálat Cegléden hét mentőegységgel rendelkezik, ebből egy esetkocsi, amelyen mentőtiszt vagy orvos vonul ki. Orvos állandó munkaviszonyban nem dolgozik a szolgálatnál, csak megbízásos jogviszonyban foglalkoztatnak orvost, például a vizsgálat idején - július hónapban - hét 24 órás szolgálatot lát el orvos az esetkocsin, a többiben mentőtiszt dolgozik. Rohamkocsit, ha szükséges Budapestről, Szolnokról vagy Kecskemétről hívhatnak. Erre azonban ritkán kerül sor, mert általában hamarabb beér az esetkocsi a beteggel a kórházba, mint a rohamkocsi a helyszínre. A többi hat mentőegység lényegében betegszállítási feladatokat végez, ápolóval. Az esetkocsi az átlagos felszereltségi szintet messze meghaladóan jól felszerelt. A felszerelés egy részének megvásárlását az állomás munkájának támogatására létrehozott alapítvány tette lehetővé. 

A szolgálatvezető ápoló fogadja a hívásokat, megpróbálja elkülöníteni az úgynevezett  "hamis hívásokat" a valódiaktól. Ez rendszerint úgy sikerül, hogy kikérdezik a bejelentőt a nevéről, arról, hogy honnan telefonál. A "hamis hívó" ezekre a kérdésekre nem tud, vagy nem akar válaszolni, leteszi a kagylót. Kétes esetben inkább kimennek a hívásra. Ha az esetkocsit nem tudják küldeni, akkor a szállítókocsi indul el. Mivel ezen - tárgyi és személyi feltételek hiánya miatt - számos, szükséges beavatkozást nem tudnak elvégezni, ilyenkor a háziorvos segítségét veszik igénybe. A háziorvosok is ügyeleti rendszerben dolgoznak és a kisebb településeken  egyébként őket hívják először, így rendszerint van orvos a helyszínen, mire a kocsi megérkezik.

Öngyilkossági kísérlethez történő hívásnál az esetek 80%-ában helyszíni gyomormosást végeznek, csak ezután indulnak a kórházba. Az öngyilkosságot megkísérelt beteget legtöbbször a belgyógyászatra viszik, ha eszméletlen, akkor az intenzív osztályra, ha sebészeti ellátást igénylő sérülése van, akkor a traumatológiára. Elmondásuk szerint a pszichiátriai osztály nem veszi át a mérgezett betegeket gyomormosás után sem, sőt akkor sem, ha ismert pszichiátriai betegről van szó. Egy hozzátartozót kérésre elvisznek kísérőként a kórházba. Kényszerítő eszközként szíjbilincset, illetve szedálást tudnak alkalmazni, de erre csak az esetkocsi alkalmas.

Az öngyilkossági esetekről statisztikát nem vezetnek, ezeket a mérgezések, traumák között tartják nyilván

Cegléden is jelezték, hogy sok probléma van a pszichiátriai betegek kórházi elhelyezésével, mert ezeket a betegeket a hatályos egészségügyi törvénynek a pszichiátriai betegek gyógykezelésére vonatkozó rendelkezése [1972:II.tv. 35. § (4)] szerint, kizárólag orvosi beutalóval veszi át a pszichiátriai osztály. A mentőszolgálatnál azonban nagyon sok esetben csupán mentőtiszt tud kimenni az ilyen esetekhez. Gyakran előfordul, hogy éjszaka fel kell ébreszteni a háziorvost, állítson ki beutalót, hogy a zavart, bár ismert pszichiátriai beteget be tudják vinni a kórházba. Ezáltal veszélybe kerülhet az érintett állampolgárnak az Alkotmány 70/D. §-ban deklarált legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga. 

A mentőállomásnak az öngyilkossági ügyekkel összefüggő tevékenységével kapcsolatban - a kapott információk szerint - panasz az elmúlt években nem érkezett.

A Ceglédi Mentőszolgálatnál folytatott vizsgálat során az Alkotmány 59. § (1) bekezdésében foglalt, a magántitok és a személyes adatok védelmével kapcsolatos alkotmányos visszásság gyanúja vetődött fel. A megyében hetente jelenik meg a Ceglédi Kék Újság című folyóirat. Egyik állandó rovata a rendőrségnél, tűzoltóknál illetve a mentőknél az azon a héten történt érdekesebb eseteket közli. A rovatért felelős újságíró minden héten elmegy - többek között - a mentőszolgálathoz, ahol az esetlapokból kiválogatják az olvasók számára érdekes ügyeket. Az újságíró ugyan nem tekint bele az esetlapokba, de a mentőtiszt vagy ápoló röviden ismerteti azokat. Az újságban az esetek a nevek kezdőbetűivel jelennek meg. Mégis sok esetben azonosítható  az öngyilkos, a balesetet szenvedett személy, mivel a kezdőbetűkön kívül ugyanis megjelölik a települést, ahol az eset történt, az öngyilkosság elkövetésének módját, a beteg nemét. Az alkotmányos visszásság gyanúja miatt az átfogó vizsgálat befejezése előtt az ügyben vizsgálatra kértem fel az Adatvédelmi Biztost. Az Adatvédelmi Biztos 1997. október 13-án tájékoztatott, hogy a vizsgálat megnyugtató módon lezárult, az újság a jövőben sem a kezdőbetűt, sem a helységnevet nem tünteti fel.

A vizsgálat az Országos Mentőszolgálat Pest Megyei Mentőszervezet Ceglédi Mentőállomásának az öngyilkosságot megkísérlő személyekkel összefüggő eljárása gyakorlatában a vizsgált alkotmányos jogok vonatkozásában alkotmányos visszásságot nem tapasztalt.

4.3. Toldy Ferenc Kórház-Rendelőintézet
I. Belgyógyászati Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. július 14.

Az osztály felvételi körzetébe tartozik a város fele - sávos megosztás szerint - valamint körülbelül húsz környékbeli település, ami több mint százezer lakos jelent. Az osztály ágyszáma 80. Az osztály ambulancia hiányában közvetlenül veszi fel a 16 évnél idősebb öngyilkosságot megkísérlő személyeket. Ellátási területe szempontjából állandó felvételes.

Az osztály betegforgalma az elmúlt három évben a következő volt.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt  betegek 
Otthonába távozott*
Más osztályra áthelyezett*
Meghalt*
Önkényesen távozott*

1994
2673
47
43
4
-
-

1995
2476
62
48
14
-
-

1996
2850
92
70
21
-
1

(*Az öngyilkosságot megkísérlő betegek adatai)

Az osztályon az öngyilkosság miatt kezelt betegek átlagos ápolási ideje - a kapott tájékoztatás szerint 2-2,5 nap.

Az osztályon hét orvos és huszonkét ápoló dolgozik, az utóbbiak 12+24-es munkabeosztásban. A kórháznak van egy szociális ügyintézője, aki a pszichiátriai osztály szervezetében, de a többi osztálynak is dolgozik.

Az öngyilkosságot megkísérlő betegeket általában a mentő hozza, egyenesen a vizsgálóba kerülnek. Külön van férfi és női vizsgáló. Ott végzik el a gyomormosást. Ezek a helyiségek tulajdonképpen olyanok, mintha  fürdőszobák lennének. Külön is hangsúlyozták, hogy nem kötik le a beteget a gyomormosáshoz. Ha szükséges, lefogják, de a betegek többségét - ha eszméletén vannak - sikerül együttműködésre bírni. A sürgősségi ellátást követően abba a kórterembe kerülnek a betegek, ahol üres ágy van. Ilyen szempontból nincs megkülönböztetés. Az osztályon az öngyilkosságot elkövető betegekkel szemben semmiféle előítélet nincs, a kórrajzra is ráírják a suicidium diagnózist. A kórtermek felszereltsége, tisztasága jónak mondható. Látogatni gyakorlatilag bármikor lehet.

A főorvos tipikus öngyilkosságot kiváltó okként nők esetében a házassági problémákat, férfiak esetében a munkanélküliséget, fiatal nők esetében pedig a párkapcsolati problémákat jelölte meg. Vannak visszatérő öngyilkos betegeik is, általában egyedülálló anyák súlyos szociális problémákkal. Néha rendőrségi fogdából is kapnak öngyilkosságot megkísérlő személyeket.

A toxikológiai ellátás után, a felvételt követő első vagy második napon a beteget küldik át konzíliumba a pszichiátriai osztályra. A pszichiáterek egyéb feladataik miatt többnyire délután fogadják ezeket a betegeket. Csak nagyon indokolt esetben hívják át a belgyógyászatra a pszichiátert. A konzílium eredményeként általában a pszichiáter tesz javaslatot a további kezelésre és nyilatkozik az elbocsáthatóságról. A vizsgálat megítélése szerint a két részleg közötti együttműködés, noha helyben rugalmasnak tartják, sokkal nehézkesebb mint például Szegeden.

A vizsgálat az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt legmagasabb szintű lelki egészséghez való joggal összefüggésben itt is tapasztalta - a sürgősségi ellátásokra általában jellemző - alkotmányos visszásságot jelentő problémát. Az öngyilkossági kísérlet utáni 1-2 nap a szakértők szerint az az időszak, amikor a beteg legjobban hozzáférhető pszichésen, mivel fellazultak a védekező mechanizmusai és krízisének - ami miatt az öngyilkosságot választotta - megoldására új módokat nem talált még. Ebben az időszakban azonban a sürgősségi ellátást nyújtó osztályokon nincs olyan, a szuicidiológiában járatos  (pszichiáter) szakember, aki az öngyilkosság mögött álló problémákra, szorongásra, elbizonytalanodásra figyelne és segítséget nyújtana. Az öngyilkossági kísérletet követő 1-2 nap eltelte után végzett pszichiátriai vizsgálat célja egyértelműen az öngyilkossági veszélyeztetettség fennállásának szempontjából való véleményalkotás és nem a betegek krízisállapotának feloldása. A sürgősségi ellátást nyújtó osztály dolgozóinak sem jogilag, sem intézményesen, sem terápiásan semmiféle eszköz nem áll a rendelkezésére a krízisellátáshoz. A kapott tájékoztatás szerint a pszichiátriai osztályokon adható gyógyszerek a sürgősségi belgyógyászati osztályokon, többnyire az egyéb gyógyszerhatások miatt nem alkalmazhatók. Nincs elegendő és megfelelő képzettségű személyzet az egyéni gondoskodáshoz, a pszichoterápiás szorongásoldáshoz. A vizsgálatot végzők ennek az alkotmányos visszásságot jelentő problémának a megoldását a komplex, a sürgősségi és a pszichiátriai ellátást ötvöző ellátás szervezetének kialakításában látják, ahol a két szakorvos együtt felel a betegért és ennek során mindkét szakma előírásait, eszközeit alkalmazni lehet.

A kapott tájékoztatás szerint az öngyilkosságot megkísérlők ellátása szempontjából azok a betegek jelentenek problémát, akiknél a hozzátartozók azt mondják, hogy a beteg öngyilkossághoz elegendő gyógyszert vett be, a beteg viszont azt állítja, hogy ő nem vett be többet vagy mást, mint a napi gyógyszer adagja. A gyomormosást ilyenkor is rutinszerűen elvégzik. Általában rá lehet beszélni a beteget, hogy maradjon, de van amikor mindenképpen el szeretne menni. Ha ilyen rendkívüli eset van, akkor azonnal pszichiátert hívnak. Előtte azonban megpróbálják meggyőzni arról a beteget, hogy várja meg a másnap délutánt, amikor konzíliumba lehet küldeni. Nagyon ritkán aláíratják a nyilatkozatot, hogy a beteg saját felelősségére távozik, amit a kórlapon dokumentálnak. A vizsgálat azt állapította meg, hogy az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggésben keletkezik alkotmányos visszásság annak a betegnek a tekintetében, aki nem kapja meg - zavart tudatállapotban tett nyilatkozata folytán - azt az ellátást, amely testi és lelki egészségének megőrzéséhez szükséges.

A vizsgálatot végzők olyan információkat kaptak, hogy önkényes távozás gyakorlatilag nem fordul  elő. Ezt az információt az osztály betegforgalmi statisztikájának adatai is alátámasztják. Erről az osztályról egyrészt az osztály építészeti struktúrája miatt nem lehet "megszökni", tekintettel arra, hogy a nővérek előtt kell elmennie annak, aki kifelé megy az osztályról, ők pedig figyelik a betegeket. Másrészt, nincs olyan nagyon sok betegfelvétel egy nap, hogy a nővérek ne tudnák számontartani az új betegeket.  Átlagban 6-12 beteget vesznek fel naponta és ezeknek csak töredékét öngyilkossági kísérlet miatt. A vizsgálat megítélése szerint mindez természetesen nem oldja meg azt a problémát, hogy egy belgyógyászati osztályon a zavart tudatállapotú beteget nincs - jogszabályban vagy szakmai előírásban rögzített, garanciákkal biztosított - lehetőség bent tartani, ha távozni akar. A betegeket mérgezett állapotban a pszichiátriai osztály nem veszi át, mivel a mérgezés ott nem látható el. A helyzetet súlyosbítja az is, hogy a gyógyszer - méreg - felszívódása, illetve kiürülése alatt a beteg tudatállapota folyamatosan változik.

A hatályos 1972. évi II. törvény 35. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vételnek van helye sürgős szükség esetén. A 35. § (5) bekezdése értelmében a sürgős szükség esete akkor állapítható meg, ha a beteg az elmeállapotának akut zavara következtében a saját vagy mások életére, testi épségére, illetőleg a környezetére közvetlen és súlyos veszélyt jelent, és a veszélyhelyzet csak az azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el. A 35. § (4) bekezdése szerint sürgős szükség esetén ... a kóros elmeállapotot ... vagy az annak tüneteit észlelő orvos közvetlenül intézkedhet a betegnek pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe szállítása iránt. Az egészségügyről szóló T/4459 számú törvényjavaslat a pszichiátriai betegek sürgősségi gyógykezelésre történő beutalása tekintetében lényegi változtatást nem tartalmaz. A 196. § (1) bekezdése szerint "Ha a beteg pszichés állapota, illetve szenvedélybetegsége következtében közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít és ez csak azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el, az észlelő orvos közvetlenül intézkedik a beteg megfelelő pszichiátriai intézetbe szállításáról."

Az öngyilkosságot megkísérlő betegek esetében ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy a mérgezés folytán még zavart tudatállapotú, önmagára továbbra is veszélyt jelentő beteg esetében a belgyógyász - toxikológus - szakorvos csupán kezdeményezheti a pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe történő szállítást. A pszichiátriai osztály azonban, mint a vizsgálat ezt tapasztalta, csak a mérgezésből gyógyult beteget veszi át. Így a belgyógyász feladata és egyben felelőssége, hogy lehetőség szerint meggyőzze a beteget a kezelés további vállalásáról, vagy tudomásul vegye azt, ha a beteg ezt nem akarja. 

A kórházban rendszeresen végeznek beteg-megelégedettségi belső vizsgálatot, amit az igazgatóság - név nélkül kitöltött - kérdőívek formájában mér fel. A beérkezett adatokat félévente főorvosi értekezleteken értékelik, majd az összesített véleményeket továbbítják az osztályoknak. A negatív vélemények általában az élelmezés mennyiségére, minőségére valamint a takarítás rendjére és időpontjára vonatkoznak. Az orvosi ellátással kapcsolatban az elmúlt három évben nem fordult elő panasz.

A vizsgálat idején az osztályon öngyilkossági kísérlet miatt kezelt beteg nem tartózkodott.

A vizsgálat a többi vizsgált alkotmányos jog tekintetében visszásságot nem állapított meg.

4.4. Toldy Ferenc Kórház-Rendelőintézet
II. Belgyógyászati Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. július 14.

Az osztály ellátási területébe - sávos megosztás szerint - a város fele, és néhány környező település tartozik, körülbelül hetvenezer lakos. Az osztály 71 ágyas, ebből 50 kardiológiai ágy, ahol regionális feladatokat is ellátnak, 21 pedig általános belgyógyászati ágy. Az osztály az ellátási területe szempontjából állandó felvételes.

Az osztály betegforgalmi statisztikája az elmúlt években a következőképpen alakult.

Év
Betegek száma összesen 
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt betegek
Otthonába távozott*
Más osztályra helyezett*
Meghalt*
Önkényesen távozott*

1994
2344
7
6
1
-
-

1995
2363
7
6
1
-
-

1996
2269
15
7
8
-
-

(*Az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt  betegek adatai)

Az osztályon hét orvos dolgozik, mindannyian belgyógyász szakorvosok. Tizenegy ápoló van, akik 12+24 órás beosztásban dolgoznak. Az orvosok ügyeletet csak a saját osztályukon adnak.

Elkülönített felvételes részleg nincs az osztályon, ezért a gyomormosás a kezelőben vagy a folyosón történik. Az öngyilkossági kísérlet után lévő betegek közül azok, akiknek a vitális funkciói is károsodtak (légzés, szívműködés) az intenzív osztályra kerülnek. A többieket az osztályra hozza a mentőszolgálat. Az osztályon van koronária őrző, tizenegy nővér dolgozik itt, az orvosok "közösek" az osztállyal. Itt ideiglenes pacemaker is működik, így a másik belgyógyászati osztályról is ide hozzák azokat a mérgezetteket, akik valamilyen szívgyógyszert vettek be.

Ezen az osztályon a beteg szomatikus állapotától függ, hogy átviszik-e a pszichiátriára konzíliumba, vagy áthívják hozzá a pszichiátert. A vizsgálat azonban ezen az osztályon is - az I. belgyógyászati osztályon megállapítottakkal azonosan - azt állapította meg, hogy az öngyilkosságot megkísérlő személyeknek az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt, a legmagasabb szintű lelki egészséghez való jogukkal kapcsolatban jelent alkotmányos visszásságot az, hogy ezek a betegek nem kapják meg az orvosilag indokolt időpontban a szükséges krízisellátást.

Legtöbb esetben meg tudják beszélni a beteggel, hogy kezelésre menjen át a pszichiátriára - ha ez szükséges -, de ha a beteg nagyon tiltakozik, akkor hazaengedik. Előfordul az is, hogy lemondó nyilatkozatot íratnak alá a beteggel. Ez egy kézzel írt nyilatkozat, ami a kapott tájékoztatás szerint csupán formalitás, mivel  a gyakorlatban mindig a pszichiáter dönt az elbocsáthatóságról.

A vizsgálat időpontjában a II. belgyógyászati osztályon öngyilkossági kísérlet miatt kezelt beteg nem volt.

A vizsgálat az osztálynak az öngyilkosságot megkísérlő betegek ellátására irányuló tevékenységében a többi vizsgált alkotmányos joggal összefüggésben visszásságot nem észlelt.

4.5. Toldy Ferenc Kórház-Rendelőintézet
Intenzív Terápiás Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. július 14.

Az intenzív terápiás osztály (a továbbiakban: ITO) egy 8 ágyas önálló részleg, ahol nyolc orvos és tizenegy nővér dolgozik, az utóbbiak itt is 12+24 órás beosztás szerint. Az osztály elhelyezése, felszereltsége átlagosnak mondható.

Betegforgalmi statisztikájuk az alábbiak szerint alakult az elmúlt három évben.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegek
Otthonába távozott* 
Más osztályra áthelyezett*
Meghalt*

1994
250
44
10
29
5

1995
249
32
6
21
5

1996
260
39
10
22
7

(*Az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegek adatai)

Az átlagos ápolási idő a mérgezés típusától függ: így például barbiturát mérgezésnek, ami az úgynevezett "könnyű" mérgezések közé tartozik 2-3 nap az átlagos ápolási ideje, míg a "nehéznek” számító BI58-é (szerves foszfát) három-négy hét.

Az ITO-n is minden öngyilkossági kísérlet miatt kezelt beteghez hívnak pszichiáter konzíliumot, és annak véleményétől függően helyezik át a beteget a pszichiátriára, vagy engedik haza. Ha a beteget semmiképpen nem tudják rábeszélni a szükséges pszichiátriai kezelésre, akkor hazaengedik. A további kezelést visszautasító beteg tudatállapotának és a belátási képessége meglétének megállapítása egyértelműen nem belgyógyászati szakkérdés. A vizsgálat megállapítása szerint az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggésben keletkezik alkotmányos visszásság annak a betegnek az esetében, aki nem kapja meg - esetleges zavart tudatállapotban tett nyilatkozata folytán - azt az ellátást, amely testi és lelki egészségének megőrzéséhez szükséges.

A vizsgálat idején egy öngyilkossági kísérletet elkövetett beteget kezeltek.

A vizsgálat a többi vizsgált alkotmányos jogok tekintetében alkotmányos visszásságot nem észlelt.

4.6. Toldy Ferenc Kórház-Rendelőintézet
I. Pszichiátriai Osztály

A vizsgálat időpontja: 1997. július 14.

A 171 aktív ággyal rendelkező I. pszichiátriai osztály a megye kettőszáznegyvenezer lakosát látja el. Ellátási területén négy ideggondozó intézet található. Cegléden a pszichiátriai osztályon belül van a gondozó, Monoron két orvos dolgozik az ideggondozóban, Nagykőrösön és Nagykátán pedig egy-egy orvos.

Az öngyilkossági kísérlet után lévő betegek egyrészt a kórházon belül a traumatológiáról, valamelyik belgyógyászati osztályról, vagy az ITO-ról kerülnek áthelyezésre a pszichiátriára. Másrészt a területi megosztás sajátossága - a pszichiátriai ellátási terület sokkal nagyobb, mint a belgyógyászati - miatt más kórházakból is fogadnak öngyilkosságot megkísérelt betegeket. Így például a volt monori járás területéről az öngyilkosságot megkísérő betegeket Budapestre az Erzsébet Kórház Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztályára szállítják detoxikálás céljából, majd onnan helyezik át a ceglédi pszichiátriára [1. számú eset]. Hasonlóképpen Kerepestarcsáról a budapesti Merényi Gusztáv Kórház Belgyógyászati Osztályára kerülnek a szuicid betegek, majd Ceglédre szállítják őket, ha a mérgezés lezajlott. Az öngyilkossági kísérletet az osztályon - a finanszírozás miatt - nem kódolják. Az öngyilkosság ténye azonban a kórlapon mindig szerepel.

A vizsgálatot végzők kérdésére a pszichiátriai osztály vezetője cáfolta azt, a mentőszolgálattól kapott információt, amely szerint előfordul olyan eset, hogy nem veszik fel az ismert, kezelt pszichiátriai beteget orvosi beutaló nélkül. 

Az osztály betegforgalma az elmúlt három évben az alábbiak szerint alakult.

Év
Betegek száma összesen
Öngyilkos-sági kísérlet miatt kezelt betegek
Otthonába távozott*
Más osztályra helyezett*
Meghalt*
Önkényesen távozott*

1994
2164
87
82
4
-
1

1995
1851
69
65
2
-
2

1996
1787
91
81
7
-
3

(*Az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegek adatai)

A pszichiátriai osztályon kilenc orvos dolgozik, a nővérek száma negyvenhárom. Közülük betegek mellett harmincnégy ápoló dolgozott a vizsgálat idején 12+24 órás beosztásban. Van továbbá egy pszichológus és egy foglalkoztató is.

A pszichiátriai konzílium akkor kerül sorra, ha a beteg tudatilag már hozzáférhető. Ez általában az első, második napon megtörténik. Ha a beteg már fennjáró és sikerült rábeszélni a maradásra, akkor átkísérik a pszichiátriára. A betegek felvételénél önkéntes nyilatkozatot íratnak alá, melyet a kórházban dolgoztak ki az orvosi kamara és az ETT állásfoglalásai alapján. Ha a beteg nagyon ellenáll, de szükségesnek tartják a kezelését, akkor olyan zárójelentéssel bocsátják el, amelyik tartalmazza az ideggondozói kontrollra szóló javaslatot. Ilyenkor a beteg elviszi a zárójelentést a háziorvosához, aki továbbküldi az ideggondozóba. Ez a gyakorlatban azt eredményezi, hogy a legtöbb beteg közben "eltűnik", soha sem jelentkezik az ideggondozóban. Ha nagyon súlyos a beteg pszichiátriai állapota és nagyon tiltakozik a pszichiátriai kezelés ellen, akkor kényszerrel viszik át a pszichiátriai osztályra és ezzel egyidőben rövid úton - faxon - kérik a bíróságtól a kötelező intézeti gyógykezelés elrendelésére vonatkozó nemperes eljárás lefolytatását. 

Az ügyeletet egy pszichiáter látja el - 6-8 ügyelet jut egy orvosra havonta - közösen a krónikus osztállyal. Az osztályon pszichiátriai ambulancia nem működik. Így csak akkor van lehetőség arra, hogy a korábban osztályon kezelt beteget a későbbiekben is ugyanaz az orvos kezelje, ha a ceglédi ideggondozó körzetébe tartozik. Ez az ideggondozó ugyanis az osztályon belül, az osztály orvosaival működik.

A vizsgálat idején tizenhárom öngyilkossági kísérlet után lévő beteg feküdt az osztályon. Ez a szám átlagosnak mondható. A pszichiátrián kezelt öngyilkosságot megkísérlő betegek esetében az ideggondozó mindig hivatalból kap zárójelentés másolatot, a háziorvos viszont nem. Az öngyilkosságot megkísérlő betegek többsége a pszichiátriai konzílium után hazamegy és vagy jelentkezik a gondozóban, vagy nem. A pszichiátriai konzíliumokat az osztályokon nem regisztrálják, tehát nem követhető nyomon, hogy a bekerült betegek hány százaléka távozik a detoxikálás után, és hány százalékuknál történik pszichiátriai kezelés.

A vizsgálat megállapítása szerint az a tény, hogy a ceglédi Toldy Ferenc Kórház-Rendelőintézet pszichiátriai osztályán nincs ambulancia és ezáltal nem lehetséges - a ceglédi ideggondozó körzetébe tartozó betegek kivételével - a korábban az osztályon kezelt betegeknek a későbbi, fekvőbeteg ellátást nem igénylő kezelése, veszélyezteti az érintett állampolgároknak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt, a legmagasabb szintű lelki egészséghez való jogát.

 Ajánlás a Cegléden tapasztaltakkal kapcsolatban

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdésében biztosított hatáskörömben kezdeményezem, hogy a ceglédi Toldy Ferenc Kórház-Rendelőintézet igazgatója gondoskodjon a pszichiátriai betegeknek az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt, a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joguk érvényesülésének minden feltételéről. Biztosítsa a kórház pszichiátriai osztályán fekvőbetegként kezelt betegeknek az ambuláns utókezelési lehetőségét akkor is, ha azok nem tartoznak - sem a diagnózis, sem az ellátási terület szempontjából - a kórházban működtetett ideggondozóhoz.

Esetek

1. számú eset

78 éves, idős asszony, a vonzáskörzet egyik községében lakik. Lányával és annak családjával él, férje több éve meghalt. Kezelték már korábban is - 1990-ben - a pszichiátrián depresszió miatt. "A Jóisten tudja, hogyan támadt ez a gondolat",  mondta. "Szerettem volna a férjem után menni". Több belgyógyászati panasza is van és az volt a fő problémája, hogy nem tud már úgy dolgozni, mint régebben. A kezei fájnak és erőtlenek, menni is csak pár lépést képes. Ezt az állapotot nagyon nehéz elviselnie. Attól is félt, hogy megint a pszichiátriára kerül a rossz hangulata miatt.

Az orvosi leírás szerint hangulata nyomott, depresszív színezetű, de nincsenek szuicid intenciói. Figyelme erősen beszűkült volt, csak testi problémái foglalkoztatták, nehéz volt kizökkenteni. Kérdezte, hogy jobban lesz-e, de biztatásra, hogy igen, kételkedve csóválta a fejét. Az öngyilkossági kísérlet - ami 50 tabletta Rivotril bevételét jelentette - 11 nappal korábban történt. A gyógyszert bevette aztán szépen lefeküdt az ágyba, mintha aludni menne. Búcsúlevelet nem írt. Lánya találta meg eszméletlenül. Mentőt hívott és mivel a község, ahol lakik a sávos megosztás szempontjából Budapesthez tartozik, az Erzsébet Kórház Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztályára szállították. Itt állapotának súlyossága miatt - akut légzési elégtelenség - áthelyezték a központi intenzívre, majd négy nap múlva visszahelyezték a sürgősségi belgyógyászatra. Innen másnap szállították át Ceglédre a területileg illetékes pszichiátriai osztályra. A sürgősségi és a pszichiátriai ellátás ilyen kettéválása eleve lehetetlenné teszi, hogy a szuicidiológiai elveknek megfelelő krízis terápiában részesüljön. Ehhez hozzáadódik, hogy az utógondozás is szinte megoldhatatlan, mivel az ideggondozó viszont Budapesten van.

Egyetlen dolog biztos vele kapcsolatban: akár próbálkozik később öngyilkossággal, akár nem, pszichiáter szakorvos akkor fogja újra látni, ha a depressziója miatt ismét hospitalizálni kell.

2. számú eset

48 éves férfi, 8 általános iskolai végzettséggel. Elvált feleségétől, egy gyermeke van. Mulasztás és "károkozás" miatt elbocsátották a munkahelyéről. A tartásdíjat sem fizette feleségének, amiből bírósági per lett.

Első szuicid kísérlete volt, felakasztotta magát, a földön fekve, eszméletlenül találtak rá. A mentők az ITO-ra szállították, ahonnan "Coma. Oedema cerebri. Strangulatio." diagnózisokkal helyezték át a pszichiátriára, mivel nem mondott le szuicid szándékáról.  "Bánatában iszik."

3. számú eset

39 éves nő beteg. Az egyik közeli városban lakik leszázalékolt férjével, lányaival. Házassága megromlott, férjével csendben "fojtogatják" egymást. Úgy élnek egymás mellett, mint a társbérlők, nem is beszélnek. Diagnózisa: Tent suic. Első öngyilkossági kísérlete volt.  72 tabletta gyógyszert vett be, Zoloftot és Rivotrilt. Miután bevette a gyógyszert, bement a lánya szobájába és szólt neki, majd elvesztette az eszméletét. Már csak a kórházban tért magához másnap, vagy harmadnap.

Az öngyilkossági szándékot komolyan gondolta, meg akar halni. Lakhelyén egy egészségügyi intézményben dolgozott, mint szakács, de a betegsége miatt betegállományba került. Ennek már egy éve. 1989 óta - akkor halt meg az apja - vannak lelki problémái. Olyan is van néha, ha egyedül van otthon, hogy látja meghalt apját a teraszon. A tömegtől is nagyon fél, ha a boltban ketten-hárman állnak sorban, be se megy. A háziorvosa, aki egyúttal üzemorvos is a munkahelyén, elmondta az igazgatónőnek, hogy miért van betegállományban. Ekkor az igazgatónő azt mondta, hogy csak akkor mehet vissza dolgozni, ha a háziorvos igazolást ad,  de az nem adott. Egy hónap múlva lejár a táppénzes állománya. Nem tudta mi lesz vele, talán a munkaképesség csökkenést megállapító bizottság elé fog kerülni. Értelmetlennek érezte az életét.

IV. Összefoglaló

A szakirodalom szerint - az adatszolgáltatás bizonytalanságaira is figyelemmel - Magyarországon a befejezett öngyilkosságok száma a statisztikák létezése óta a környező országokénál mindig magasabb volt, függetlenül az országban uralkodó politikai berendezkedéstől, a változó életkörülményektől. Az elmúlt száz évben a befejezett öngyilkosságok folyamatos emelkedése tapasztalható. Csupán a legutóbbi tíz évben volt talán bizonyos mértékű csökkenés. Százezer lakosra vetítve 1987-ben 47,8, 1996-ban 33,1 volt a befejezett öngyilkosságok száma. A szomszédos országokról a KSH csupán néhány adattal rendelkezik, miszerint Romániában 1992-ben 11,6 és Ausztriában 1993-ban 21,3 volt a százezer lakosra jutó öngyilkossági arány. 

A különböző felmérések - KSH, Népjóléti Minisztérium - jelentősen eltérő adatai, valamint a vizsgálat tapasztalatai alapján egyértelműen megállapítható, hogy az utóbbi években Magyarországon a befejezett öngyilkosságokról és az öngyilkossági kísérletekről, egyrészt a megváltozott egészségügyi finanszírozás követelményei, valamint egyéb okok következtében, az egészségügyi ellátó szerveknél megbízható adatok nem állnak rendelkezésre. Így például a KSH adatai szerint 1994-ben összesen 3625, 1995-ben pedig 3369 öngyilkossági haláleset volt Magyarországon. Ezzel szemben az NM Gyógyinfok 1997. c. kiadvány szerint - amely az öngyilkosság és önsértés miatti betegforgalmi adatokat az egészségügyi finanszírozás alapját képező BNO kódlista alapján tartalmazza - 1994-ben 10388 öngyilkosságot megkísérlő személyt láttak el, melyből 313 eset végződött halállal, 1995-ben pedig a 9825 ellátottból 331 személy halt meg. Bár arról nincs pontos információ, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyek mekkora hányada kerül egészségügyi intézménybe, de a fenti számokban megjelenő különbség miatt megkérdőjelezhető a hiteles nyilvántartás. Ezt a feltételezést támasztja alá az is, hogy csupán az általunk vizsgált tizenkét sürgősségi ellátást nyújtó osztályon 1994-ben több mint 5000, 1995-ben pedig több, mint 4800 öngyilkossági kísérletet regisztráltak. Hasonló ellentmondás látszik az egyes öngyilkossági módok nyilvántartásai között is. A KSH felmérése szerint az 1994-ben a befejezett öngyilkosságok közül 748-at, 1995-ben pedig 692-őt követtek el mérgezéssel, az Országos Munka- és Üzemegészségügyi Intézetben működő Egészségügyi Toxikológiai Tájékoztató Szolgálat nyilvántartása alapján viszont mérgezés következtében halállal végződött öngyilkosság 1994-ben 112, 1995-ben 98 volt. A vizsgált egészségügyi intézmények között olyan is volt, például az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet, amely nem tartja nyilván az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegeket.

Az adatok ilyen mértékű eltérésének és az egyes intézményeken belüli nyilvántartás megszűnésének oka elsősorban az új egészségügyi finanszírozási rendszer szerinti adatszolgáltatás és regisztrálás. A néhány éve bevezetett fekvőbeteg finanszírozás következtében a "Suicid tentamen" diagnózis első helyen történő feltüntetése - amennyiben van más diagnózis is - nem érdeke az intézménynek, mivel alacsony a hozzá rendelt átlagos ápolási nap és az ettől függő ún. súlyszám. Így a fő diagnózis a mérgezés vagy a sérülés típusa. Hasonlóképpen alakul a járóbetegellátás finanszírozása is. Az ily módon második vagy harmadik helyre szorult "öngyilkossági kísérlet" diagnózis pedig csak a kórrajzban vagy az ambuláns lapon található meg, és csak hosszú ideig tartó - kézzel végzett - gyűjtőmunkával lehet valóságos információkhoz jutni.

A befejezett öngyilkosságok és az öngyilkossági kísérletek problémáját nem lehet az egész társadalom mentális és fizikai állapotától elválasztva kezelni. Azonban az öngyilkosságot megkísérlők teljesebb értékű ellátásának biztosításához magbízható statisztikai adatokra van szükség. Erre tekintettel az adatok nyilvántartásában jelenleg tapasztalható anomáliák veszélyeztetik az érintett állampolgároknak az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga érvényesülését.

Már a vizsgálat előkészítése során nyilvánvalóvá vált, hogy ma Magyarország az öngyilkosság, mint egészségügyi és egyben társadalmi probléma kezelésére nincs kiépített rendszer. Az ellátás módja, terjedelme és intézményei a helyi adottságoktól, sajátosságoktól és esetenként elhivatott szakemberek egyéni kezdeményezéseitől függően különböznek. Az ellátás lényegében három fő részre tagozódik: a megelőzésre, az  egészségügyi ellátásra és az utógondozásra.

A megelőzés tovább bontható a kimondottan egészségügyi megelőzésre, melyhez a házorvosi hálózatot sorolhatjuk, mint olyat, amelyik közvetlen kapcsolatban van a lakossággal és a legjobban kiépült az országban. E két említett jellemző következtében a megelőzés leghatékonyabb tényezője lehetne, hiszen a lakosság körében is az a felfogás él, hogy minden problémával a háziorvoshoz kell fordulni. Hátránya viszont, hogy a háziorvosi hálózatban dolgozó orvosok alig, vagy egyáltalán nem kapnak szuicidiológiai képzést, így többnyire nem  képzettek arra, hogy felismerjék a szuicid veszélyt, ennek folytán nem várható el, hogy a helyzetnek megfelelő krízisintervencióval lépjenek közbe.

Az egészségügyi megelőzés másik eleme a krízis osztály és ambulancia, amely rendeltetésénél fogva képes a szuicid kísérletek számának jelentős csökkentésére. Az itt dolgozó szakemberek bevonhatók az orvosegyetemi és a posztgraduális képzésekbe. Hatékonysága azonban vitatható, mivel krízisintervenciós osztály és ambulancia kizárólag a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórházában van, ezen kívül pedig krízis ambulancia is csak néhány megyében - közöttük  Szegeden - működik.

A megelőzés jelentős tényezője lehetne a szociális ellátó rendszer keretébe tartozó családsegítő szolgálat, azonban ennek a hálózatnak a szakembereit általában nem ilyen feladatra képezték ki. Az elfogadható, hogy orvos a családsegítő szolgálatoknál csak konzultánsként dolgozik, de klinikai pszichológus vagy mentálhigiénés képzettséggel rendelkező más segítő foglalkozású szakember is alig van. A mentálhigiénés képzés sem egységes elvek szerint történik. Mindezek miatt a családsegítő szolgálat csak lehetőség a jelenlegi megelőzés rendszerében, és nem valóságos tényező.

A megelőzés és egyben az utógondozás fontos elemei lehetnek az önsegítő klubok, egyesületek (AA klubok, idősek klubja) hálózata. Ilyen civil szerveződés azonban - nem utolsó sorban a finanszírozási okok miatt - nagyon kevés van. Egyik formája a lelkisegély telefonszolgálat, amelyeket kimondottan a megelőzés céljából hoztak létre. Állami illetőleg TB finanszírozás hiányában valamennyi telefonszolgálat civil szervezetként működik. Pályázatokból tartják fenn magukat. Tevékenységüket önkéntesek munkájára és az egészségügyi ellátástól eltérő szakmai működési elvekre alapozzák. A hatékonyságukat rontja, hogy a vidéki lakosság többsége számára gyakorlatilag elérhetetlenek. Az eddigi rendkívül rossz vidéki telefonellátottság miatt vidéken a szolgáltatásnak hagyományai sincsenek.

A megelőzéssel összefüggésben kell megemlíteni, hogy az 1996. évi Magyar Mentálhigiénés Program, azon kívül, hogy deklarálja a mentálhigiénés mozgalom fő irányai között az emberi személyiség fejlődésének elősegítését és zavarai kiküszöbölését, az öngyilkosság megelőzésével kapcsolatos eszközt, módszert és feladatot nem tartalmaz. A kapott információk szerint a Mentálhigiénés Programiroda éppen a vizsgálat időszakában - kutatási témaként - hirdette meg a szuicid prevenciós stratégia kidolgozását.

Az egészségügyi ellátás is további két, jól elkülöníthető részre osztható, a sürgősségi és a szakellátásra. A sürgősségi ellátás - mentés és detoxikálás - a szuicidiológiai ellátás legjobban kiépített területe, annak ellenére, hogy sem a mentés, sem pedig a detoxikálás területén nincsenek speciális szabályok az öngyilkosságot megkísérlő személyek ellátására. Mindkét területen a más okból sürgősségi ellátásra szoruló betegek kezelésére vonatkozó szabályokat követik. A mentés többnyire az Országos Mentőszolgálat keretében történik. Az OMSZ szervezettsége, egységes mentési elvei, gyakorlata és nagy hagyománya miatt az ország egyik legjobban működő egészségügyi ellátó rendszere.

A sürgősségi ellátás egyik része a detoxikálás, amely az ország különböző helyein eltérő módon valósul meg. Így valamely belgyógyászati osztály általános belgyógyászati ambulanciáján, súlyosabb, tartós intenzív ellátás igénylő betegek esetében az intenzív terápiás osztályokon, és olyan is előfordult, hogy pszichiátriai osztályon. Budapesten pedig a speciálisan erre a célra felállított és több részleget magában foglaló, a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórház Sürgősségi Belgyógyászati és Klinikai Toxikológiai Osztályán. Ezeken a helyeken az ellátás a sürgősségi ellátás elveit követi és az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegek - a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórház kivételével - a betegforgalomnak csak kis hányadát jelentik. Általánosan elterjedt, hogy a kórházból való elbocsátás előtt pszichiáter konzíliumot vesznek igénybe. Azonban a pszichiátriai konzílium időpontja és célja nem igazodik a beteg krízis állapotához. A krízis kezelése szempontjából kedvezőbb körülményeket jelent, ha a sürgősségi ellátást a pszichiátriai osztályok végzik - például Balassagyarmaton -, itt azonban a sürgősségi belgyógyászati ellátásra nem biztosítottak megfelelő színvonalon a személyi és tárgyi feltételek.

A sürgősségi ellátás másik formája a traumatológiai ellátás. Az öngyilkosságot megkísérelt betegek ellátását ezeken az osztályokon egyértelműen a sérülés jellege határozza meg. Van olyan intézmény - az Országos Traumatológiai Intézet -, ahol ezeket a betegeket elbocsátásuk előtt még csak nem is látja pszichiáter.

A szuicidiológiai ellátás következő lépcsőfoka a szakellátás. Kimondottan az öngyilkossági kísérlet után lévő betegekre szakosodott kórházi osztály csak egy van az országban, a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórházában. Itt az ellátást a szuicidiológia elveinek megfelelően szervezték meg. Kimondottan azzal a céllal hozták létre, hogy az öngyilkossági kísérlet után lévő betegekhez "közel vigyék" a mentálhigiénés-pszichoterápiás kezelést. Az ellátás alapja az a pszichiátriai-pszichológiai megfigyelés, hogy az öngyilkossági kísérlet után lévő betegek közvetlenül a mérgezés és/vagy más cselekményből történő "felébredésüket" követő néhány órában a pszichoterápiás kapcsolatra sokkal fogékonyabb lelki állapotban vannak, mint akár csak 24 órával később. Az öngyilkos személy lelki védekező mechanizmusai, amelyek korábbi összeomlása vezetett az öngyilkossági kísérlethez, még nem álltak helyre, még nem kezdődött el az az elhárítás, az a tagadás, az a bagatellizálás, amelyek mind az öngyilkossági kísérlet eliminálását, "elfelejtését" vannak hivatva szolgálni. A pszichoterapeuta tehát ezt az átmeneti lelkiállapotot kihasználva tud terápiás kapcsolatot kialakítani a beteggel, aki, mivel ebben a válságos helyzetben megértő és elfogadó személlyel találkozott, képes az öngyilkossági kísérletet kiváltó konfliktus - ami az esetek túlnyomó többségében családi, kisebb részben egzisztenciális, szociális probléma vagy betegség - feldolgozására, és új probléma megoldási módok keresésére. Az osztályon kiterjedt ambuláns ellátást is folytatnak. A korábban kezelt betegek jelentős hányada az utókezelésre visszajár. A kifejezetten krízis ellátásra szervezett osztályon kívül több olyan pszichiátriai osztály is van - például Szegeden -, amelyek az egészségügyi ellátó rendszerben elfoglalt helyzetük és hagyományaik folytán mintegy "felvállalták" az öngyilkossági kísérlet után lévő személyek kezelését és lehetőségeik szerint megkülönböztetett figyelmet fordítanak rájuk.

A szuicidiológia szakellátás központi kérdése a szuicidiológiai szakkonzílium. A vizsgálat tapasztalatai szerint az öngyilkossági kísérlet után lévő betegeknek nem elég csupán   pszichiátriai konzíliumot biztosítani, hanem kifejezetten olyan szakemberre kellene ezt a feladatot bízni, aki rendelkezik szuicidiológiai szakismeretekkel. Ehhez egyrészt megfelelő képzés - posztgraduális oktatás -, másrészt a hatékony és szakszerű munka feltételeinek biztosítása szükséges. Ennek a konzíliumnak igen nagy jelentősége van a sürgősségi és szakellátás közötti átmenetnél, valamint az utógondozásban.

Szakmai szempontból értékelhető utógondozás csak a Fővárosi Önkormányzat Erzsébet Kórházában, valamint néhány vidéki - közöttük a szegedi - krízis ambulancián folyik, ahol ugyan korlátozott számú beteg számára, de biztosították a szuicidiológiai szempontból szakszerű és modern ellátást.  Öngyilkossági kísérlet után lévő betegeket kezelnek még a pszichiátriai és neurózis osztályokon is, de kezelésük általában nem mutat olyan speciális jelleget, ami megkülönböztetné azt más, azonos alapdiagnózisú, de nem szuicidiális beteg kezelésétől.

Az egészségügyi alapellátásban vagy a szociális ellátásban ismeretlen a szuicidiológiai utógondozás. Az utógondozás azonban nem csupán orvosi kérdés. Ezen a területen sokkal nagyobb szerepet kellene, hogy kapjon a szociális gondozás, amely már a kórházi osztályon vagy az ambulancián megkezdődhetne. Az öngyilkossági kísérletekhez vezető konfliktusok legtöbbször olyan összetett szocio-kulturális jellegűek, amelyek megoldásához nem elég az egészségügyi beavatkozás. A krízis terápia is csak akkor lehet sikeres, ha a szociális, családi, munkahelyi, és egyéb problémák megoldásának elősegítésére is kiterjed. [A vizsgálat megállapításai alapján az ellátó rendszerre vonatkozó javaslatot a 7. számú ábra tartalmazza.]

A vizsgálat az öngyilkossági kísérlet után lévő betegek ellátásában több általánosan jellemző problémát észlelt. Egyik ilyen kérdés, hogy sokszor hiányzik a mentés során pszichiáter közreműködése, például ha ablakból kiugrással fenyegető személyt kell az elkövetésben megakadályozni. Az öngyilkosságot elkövető személyek általában nem pszichiátriai betegek, de a mérgezés vagy a szuicidiális szindróma miatt tudatszűkült állapotban szorulhatnak pszichiáter segítségére akkor is, ha nem elmebetegek. A vizsgálat azt állapította meg, hogy az öngyilkosságot elkövető személyek sürgősségi ellátásához mindenképp indokolt volna Budapesten és legalább régiónként 24 órás mozgó pszichiátriai ügyelet megszervezése. A szakembereket a mentésekhez is igénybe lehetne venni. A mentés során a pszichiátriai ellátás hiánya - egyes esetekben - az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében foglalt, a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog sérelmét okozhatja.

Az öngyilkosságot megkísérlő vagy azzal fenyegetőző személyek között előfordul olyan is, aki elmeállapotának akut zavara miatt jelent veszélyt önmagára. Ezzel összefüggésben vetődött fel a hatályos egészségügyi törvénynek a pszichiátriai betegek gyógykezelésére vonatkozó rendelkezése [1972:II.tv. 35. § (4)], miszerint a sürgősségi beszállításra csak orvos jogosult, azonban a mentőszolgálatnál nagyon sok esetben csupán mentőtiszt tud kimenni az ilyen esetekhez. Az orvos hiánya miatt veszélybe kerülhet az érintett állampolgárnak az Alkotmány 70/D. §-ban deklarált legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joga. Az egészségügyről szóló T/4459. számú törvényjavaslatnak a pszichiátriai betegek sürgősségi

gyógykezelését szabályozó 196. § (1) bekezdése a közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsító  betegek pszichiátriai intézetbe való szállításához egyébként - változatlanul - orvos intézkedését követeli meg.

Több intézményben jelezték, hogy nincs - jogszabályban, vagy szakmai előírásban rögzített, garanciákkal biztosított - lehetőség a sürgősségi ellátást nyújtó belgyógyászati osztályokon  arra, hogy ott tartsák a mérgezett, de maradni nem akaró, az esetek többségében zavart tudatállapotú, és a méreg felszívódásával - esetleg - ismét veszélyeztető állapotba kerülő betegeket. A betegeket mérgezett állapotban a pszichiátriai osztályok nem veszik át, mivel a mérgezés ott nem látható el. A helyzetet súlyosbítja, hogy a gyógyszer, méreg felszívódása illetve kiürülése alatt a beteg tudatállapota folyamatosan változik. Ebből a szempontból nem jelent megoldást az sem, ha pszichiáter konzíliárius vizsgálja a beteget. A konzílium elsődleges célja egyébként sem a tudatállapot megítélése, hanem az öngyilkossági veszélyeztetettség meglétének a megállapítása akkor, amikor a beteg tudata már tiszta és a hazabocsáthatóságáról kell dönteni.

A hatályos 1972. évi II. törvény 35. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vételnek van helye sürgős szükség esetén. A 35. § (5) bekezdése értelmében a sürgős szükség esete akkor állapítható meg, ha a beteg az elmeállapotának akut zavara következtében a saját vagy mások életére, testi épségére, illetőleg a környezetére közvetlen és súlyos veszélyt jelent, és a veszélyhelyzet csak az azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el. A 35. § (4) bekezdése szerint sürgős szükség esetén ... a kóros elmeállapotot ... vagy az annak tüneteit észlelő orvos közvetlenül intézkedhet a betegnek pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe szállítása iránt. Az egészségügyről szóló T/4459 számú törvényjavaslat a pszichiátriai betegek sürgősségi gyógykezelésre történő beutalása tekintetében lényegi változást nem jelent. A 196. § (1) bekezdése szerint "Ha a beteg pszichés állapota, illetve szenvedélybetegsége következtében közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít és ez csak azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el, az észlelő orvos közvetlenül intézkedik a beteg megfelelő pszichiátriai intézetbe szállításáról."

Az öngyilkosságot megkísérlő betegek esetében ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy a mérgezés folytán még zavart tudatállapotú, önmagára továbbra is veszélyt jelentő személy esetében a belgyógyász - toxikológus - szakorvos csupán kezdeményezheti a pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe történő szállítást. A pszichiátriai fekvőbeteg-intézet azonban, amint a vizsgálat ezt feltárta, csak a mérgezésből gyógyult beteget veszi át. Így a belgyógyász feladata és egyben felelőssége, hogy lehetőség szerint meggyőzze a beteget a kezelés további vállalásáról, vagy tudomásul vegye azt, ha a beteg ezt nem akarja. Ha pedig élt a pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe való beutalás lehetőségével, akkor a mérgezés tüneteinek megszűnéséig igyekezzen - kényszerítő eszközök nélkül - az osztályon tartani a beteget. Ez utóbbi feladat adott esetben nem kis terhet jelent az egyébként is rendkívüli felelősséget jelentő sürgősségi ellátásban dolgozóknak.

Felvetődött a saját felelősségére távozó, de még mérgezett, egyértelműen nem tiszta tudatállapotú betegek ellátásának kérdése akkor, ha az orvos tájékoztatása ellenére elhagyják az osztályt. A gyakorlatban ezt a kórlapokon dokumentálják, ahol az "Alulírott, kijelentem, hogy az orvosi figyelmeztetés ellenére, saját felelősségemre távozom" nyilatkozatot íratják velük alá. Hasonló kérdés - a mentőszolgálatoknál és az egészségügyi ellátásban is alkalmazott - az ún. lemondó nyilatkozat, amikor a beteg ellátása kizárólag arra alapozva szűnik meg, hogy kijelenti: eláll az öngyilkossági szándékától. Egyértelmű, hogy ebben az esetben a beteg belátási képessége meglétének megítélése nem belgyógyászati szakkérdés. A vizsgálat megállapítása szerint az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében deklarált élethez való és a 70/D. § (1) bekezdésében foglalt legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogokkal összefüggésben keletkezik alkotmányos visszásság annak a betegnek az esetében, aki nem kapja meg - zavart tudatállapotban tett nyilatkozata folytán - azt az ellátást, amely az életének a megmentéséhez és/vagy testi és lelki egészségének megőrzéséhez szükséges. A belátási képesség - és ezen belül a nyilatkozat elfogadhatósága - megállapításához pszichiáter közreműködésére volna szükség. 

A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény 17. §-a értelmében gondnokság alá helyezés nélkül is cselekvőképtelen az, aki olyan állapotban van, hogy az ügyei viteléhez szükséges belátási képessége teljesen hiányzik. A 18. § (1) bekezdése pedig kimondja, hogy a cselekvőképtelen személy jognyilatkozata semmis. E két polgári jogi jogszabályhely értelmezéséből viszont az következik, hogy az öngyilkosságot megkísérelt és ennek eredményeként egyértelműen zavart tudatállapotú betegnek a saját felelősségére való távozásról szóló nyilatkozata semmis. Ezt az ellentmondást sem a hatályos egészségügyi törvény, sem más jogszabály vagy szakmai előírás nem oldja meg. Nem tisztázott az a kérdés, ki döntheti el azt, hogy az egyébként cselekvőképességet érintő gondnokság alatt nem lévő, de zavart tudatállapotú beteg belátási képessége megvan-e és így például közvetlen életveszély fennállása esetén az eltávozásra vonatkozó nyilatkozata érvényes vagy érvénytelen.

Ez a szabályozatlanság az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében foglalt jogállamiság elvével kapcsolatban jelent alkotmányos visszásságot. A vizsgálatot végzők a probléma gyakorlati megoldását az öngyilkosságot megkísérlő személyeknek egy komplex, a sürgősségi belgyógyászati vagy traumatológiai és a pszichiátriai kezelést ötvöző ellátásában látják, ahol a két szakorvos együtt felel a betegért és az ellátásban mindkét szakma előírásait, eszközeit alkalmazni lehet. Az egészségügyről szóló T/4459. számú törvényjavaslat részletesen foglalkozik a betegek jogaival. Ezek között egyik új jogintézmény az ellátás jogának visszautasítása. Ez a lehetőség fő szabály szerint a cselekvőképes személyt illeti meg, aki az életmentő beavatkozást is visszautasíthatja meghatározott alakiság megtartásával. Cselekvőképtelen személy vonatkozásában a törvényjavaslat szigorúbb feltételekkel engedi meg az ellátás visszautasítását. Változatlanul nyitva marad viszont az a kérdés, hogy a törvény alkalmazása során ki minősül cselekvőképtelennek, a Polgári Törvénykönyv 17. §-ában foglalt cselekvőképtelenség fennállását, vagyis a belátási képesség meglétét vagy hiányát ki és hogyan állapítja meg.

V. Ajánlások

A vizsgálat megállapításai alapján, az öngyilkosságot megkísérelt személyek Alkotmányban foglalt emberi és állampolgári jogainak érvényesülése és védelme érdekében az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdésében és 25. §-ában biztosított hatáskörömben az alábbi ajánlásokat teszem.

Kezdeményezem, hogy a népjóléti miniszter,

- vizsgálja felül és kezdeményezze az egészségügyről szóló T/4459. törvényjavaslatnak a pszichiátriai betegek sürgősségi gyógykezelését szabályozó rendelkezéseit abból a szempontból, hogy mentőtiszt is jogosult legyen a sürgős szükségben történő beszállításra;
- dolgozza ki - a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény 17. és 18. §-aiban foglalt rendelkezésekre figyelemmel - annak szabályait, hogy a zavart tudatállapotban lévő beteg nyilatkozatának érvényességét, pontosabban a zavart tudatállapotban nyilatkozatot tevő beteg belátási képességének meglétét ki és hogyan állapíthatja meg. Kezdeményezze a szükséges jogszabály megalkotását vagy módosítását; 
- intézkedjen a 49/1990.(IX. 15.) Kormányrendelet 2. § a) pontjában foglalt feladatkörében, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyek ellátását végző egészségügyi intézményekben tartsák nyilván az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegeket;
- rendelje el a 49/1990. (IX.15.) Kormányrendelet 2. § c) pontjában meghatározott feladatkörében, Budapesten és az ország többi részében legalább régiónként a mozgó pszichiátriai szolgálat megszervezését. Dolgozza ki a működés szabályait, különös tekintettel a mentésben való közreműködésre;
- határozza meg a 49/1990.(IX.15.) Kormányrendelet 4. § a) pontjában foglalt feladatkörében az öngyilkosságot megkísérelt betegek ellátásának szakmai szabályait, különös tekintettel  a komplex (belgyógyászati és pszichiátriai, valamint traumatológiai és pszichiátriai) kezelés igényére;
- tegyen javaslatot a 49/1990.(IX.15.) Kormányrendelet 2. § b) pontjában foglalt hatáskörében arra, hogy az orvosi és szakdolgozói továbbképzésekben szerepeljen a szuicidiológiai oktatás, különös tekintettel a háziorvosokra és szakdolgozókra;
- készítse elő a 49/1990. (IX.15.) Kormányrendelet 2. § c) pontjában foglalt feladatkörében a szociális gondozás kiterjesztését a szuicidiológiai megelőzés, ellátás és utógondozás területeire;
- dolgoztassa ki a 49/1990.(IX.15.) Kormányrendelet 2. § a) pontjában foglalt feladatkörében   az országos mentálhigiénés program keretében a szuicid prevenciós programot.

Kezdeményezem, hogy a közlekedési, hírközlési és vízügyi miniszter vizsgálja meg a lelki segély telefonszolgálatok részére országosan ingyenesen hívható telefonvonalak biztosításának lehetőségét.

Budapest, 1997. november 14.

Gönczöl Katalin

Melléklet

A vizsgálat során alkalmazott jogszabályok

- kivonatos közlés -

1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről

37. § A rendőr az önveszélyes állapot vagy a személyeket, illetőleg az anyagi javakat közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet megszüntetése érdekében
a) megteszi a veszélyhelyzet elhárításához, megszüntetéséhez haladéktalanul szükséges, a feladatkörébe tartozó intézkedéseket;
b) intézkedik az önmagát vagy mást veszélyeztető állapotban lévő személy orvosi vizsgálatára, és közreműködik az egészségügyi intézetbe történő szállításában;
c) intézkedik az öngyilkosság lehetőség szerinti megakadályozására;

39. § (1) A rendőr magánlakásba bebocsátás vagy hatósági határozat nélkül nem léphet be, illetve nem hatolhat be, kivéve
a) segélyhívás esetén vagy öngyilkosság megakadályozása céljából;

3/1995. (III. 1.) BM rendelet a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról

22. § (1) Az önmaga vagy mások életét, testi épségét, vagyonát veszélyeztető állapotban lévő személyt a rendőr intézkedésekor megakadályozza abban, hogy kárt vagy sérülést okozzon, ennek érdekében a rendőr szükség esetén kényszerítő eszközt alkalmazhat.
(2) A rendőr az öngyilkosságot megkísérlő vagy elkövetni szándékozó személyhez orvost hív, vagy közreműködik abban, hogy a mentőszolgálat egészségügyi intézetbe szállítsa. Az eseményről a rendőrség értesíti az elszállított személy ismert hozzátartozóját (törvényes képviselőjét) vagy az állandó lakóhely, tartózkodási hely szerint illetékes jegyzőt.

55/1996. (XII. 27.) NM rendelet az Országos Mentőszolgálatról

2. § (1) Mentés céljából – a (2) bekezdésben meghatározott esetekben – bárki hívhat mentőt. Betegszállítás az e célra területileg meghatározott telefonszámon, ennek hiányában, illetve a mentés bármely esetben az ország egész területén egységes sürgősségi távbeszélő hívószámon kérhető. A mentés valamennyi egyéb, az OMSZ által ellátott feladattal szemben elsőbbséget élvez.
(2) Az OMSZ hívása indokolt mentés céljából:
a) életveszély, vagy annak gyanúja esetén,
b) minden heveny, akut tünetekkel járó megbetegedés, illetve egészségkárosodás esetén, ha a sürgősségi orvosi szakellátás (oxyológiai ellátás) késlekedése életveszélyhez, maradandó egészségkárosodáshoz, vagy a gyógyulás elhúzódásához vezet, vagy vezethet,e) a beteg elmeállapotának saját vagy mások életét, testi épségét vagy környezetét veszélyeztető akut zavara esetén, amely azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelést igényel,
(3) Lakáson, munkahelyen bekövetkezett, illetőleg jelentkező, a (2) bekezdés b), d) és e) pontjaiban említett események, illetve állapotok miatt elsődlegesen orvost kell értesíteni, ha az késedelem nélkül elérhető. Egyéb esetben az OMSZ igénybevételéről kell gondoskodni.
(4) Egészségügyi intézmény akkor lehet az OMSZ által végzett mentés helyszíne, ha ott a beteg állapotának megfelelő ellátás személyi és/vagy tárgyi feltételek hiányában nem biztosítható.
(5) Ha a bejelentés alapján nem dönthető el egyértelműen, hogy mentőegység kiküldése szükséges-e, az OMSZ eljáró dolgozója köteles haladéktalanul intézkedni a beteg orvosi ellátása iránt.
(6) Ha a beteg azonnali orvosi ellátásra szorul az orvos, illetve mentőtiszt nélküli mentőegység a helyszíni viszonyok függvényében segélykocsit kér, vagy a beteget haladéktalanul bemutatja a legközelebbi orvosnak (háziorvos, ügyeletes orvos, rendelőintézeti, illetve kórházi orvos). A mentőegység a továbbiakban az orvos utasítása szerint jár el.

3. § (1) Azonnali, sürgős gyógyintézeti ellátásra szoruló beteget az állapotának megfelelő ellátásra alkalmas legközelebbi gyógyintézetbe kell szállítani.

1972. évi II. törvény az egészségügyről

24. § (4) Biztosítani kell, hogy a sürgős orvosi ellátásra szoruló állampolgár a nap minden szakában a legrövidebb időn belül megfelelő orvosi ellátásban részesüljön.

26. § (2) A beteget fekvőbeteg intézetbe kell beutalni, ha korszerű vizsgálata vagy gyógykezelése csak ott biztosítható.
(3) Ha e törvény másképp nem rendelkezik, a fekvőbeteg intézetbe történő elhelyezéshez a beteg hozzájárulása szükséges. A hozzájárulást megadottnak kell tekinteni, ha fekvőbeteg intézetbe történő elhelyezése ellen a beteg nem tett észrevételt.
(4) Nem szükséges hozzájárulás, ha a beteg kiskorú, továbbá, ha cselekvőképtelen, illetőleg korlátozottan cselekvőképes nagykorú, vagy ha közvetlen életveszély áll fenn és az életveszély csak fekvőbeteg intézetben alkalmazható gyógymóddal hárítható el. Az utóbbi esetben az orvos a betegnek haladéktalan fekvőbeteg intézetbe szállítása iránt intézkedik; intézkedését a beteg hozzátartozója is köteles elősegíteni.

35. § (1) A pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vételnek
b) sürgős szükség esetén,
c) a bíróság kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelést elrendelő határozata alapján
van helye.
(2) Az (1) bekezdés b)–c) pontja alapján a betegnek egészségügyi intézet pszichiátriai osztályán, vagy pszichiátriai rehabilitációt végző intézetben (a továbbiakban együtt: pszichiátriai fekvőbeteg-intézet) való elhelyezése rendelhető el.
(4) Sürgős szükség esetén a pszichiátriai gondozóintézetnek a kóros elmeállapotot megállapító szakorvosa vagy az annak tüneteit észlelő orvos közvetlenül intézkedhet a betegnek pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe szállítása iránt, kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését azonban az arra a 35/A. § (2) bekezdése alapján jogosult személynek vagy a felvevő pszichiátriai fekvőbeteg-intézet vezetőjének írásban – a felvételtől számított 24 órán belül – ilyenkor is kezdeményeznie kell a bíróságnál.(5) Sürgős szükség esete akkor állapítható meg, ha a beteg az elmeállapotának akut zavara következtében a saját vagy mások életére, testi épségére, illetőleg a környezetére közvetlen és súlyos veszélyt jelent, és a veszélyhelyzet csak az azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el.
(6) Az (5) bekezdésben meghatározott esetben az orvos a betegnek pszichiátriai fekvőbeteg-intézetbe történő szállítása érdekében a rendőrség közreműködését is igénybe veheti, ha bármely személy magatartása következtében az intézkedése egyébként nem vezetne eredményre.

43. § (1) A gyógyító-megelőző tevékenység körében az orvosi vizsgálatnak a beteg minden panaszára és a vizsgálat során észlelt minden kóros tünetre ki kell terjednie. A beteget az adott lehetőségek között az orvostudomány mindenkori állásának, a beteg egyéni adottságainak, valamint betegsége szakának megfelelő gyógykezelésben kell részesíteni. Az orvosnak és a fogorvosnak (a továbbiakban: orvos) a legcélravezetőbb vizsgálati módszereket, gyógymódokat és gyógyító eszközöket kell alkalmaznia.
(2) Az orvosnak a legnagyobb gondossággal és körültekintéssel meg kell tennie mindazokat az intézkedéseket, amelyek a betegségek megelőzéséhez, a beteg életének megmentéséhez, gyógyulásához, munkaképességének helyreállításához szükségesek. Az orvos az általa gyógyíthatatlannak vélt beteget is a legnagyobb gondossággal köteles gyógykezelni.
(3) Az orvos gyógyító-megelőző tevékenységében a tudományosan elfogadott vizsgálati eljárásokat, gyógymódokat és gyógyító eszközöket – a fennálló jogszabályok korlátai között – maga választja meg. Az orvos felelős a beteg vizsgálata és gyógykezelése, egészségének védelme érdekében tett intézkedéseiért, illetőleg a szükséges intézkedések elmulasztásáért.

44. § (1) Az orvos gyógyító-megelőző tevékenysége körében nem alkalmazhat olyan vizsgálati eljárást, gyógymódot vagy gyógyító eszközt:
a) amely az alkalmazás időpontjában az orvostudománynak nem felel meg,
b) amelynek kockázata nagyobb az eljárás (ténykedés) elmaradásával járó kockázatnál, és az eljárás kockázatának vállalására alapos ok nincs,
c) amelynek elvégzésére megfelelő képzettsége vagy gyakorlati készsége nincs, vagy amelynek elvégzéséhez hiányoznak a tárgyi feltételek, kivéve, ha közvetlen életveszély áll fenn és az más módon nem hárítható el,
d) amelyet jogszabály tilt, vagy amelyet jogszabályba ütköző cselekményhez kívánnak igénybe venni.
(2) Az orvos az orvosi gyakorlatban még kellően ki nem próbált vizsgálati vagy gyógyító eljárást az (1) bekezdésben foglalt feltételek esetében és csak akkor alkalmazhat, ha az nem késlelteti, illetőleg nem hiúsítja meg az orvosi gyakorlatban már kipróbált vizsgálati vagy gyógyító eljárástól várható eredményt. Az új eljárás így is csak akkor alkalmazható, ha az tudományosan alátámasztható, és az alkalmazásához, valamint eredményeinek ellenőrzéséhez és értékeléséhez a szükséges feltételek fennállnak. Az új eljárás alkalmazásához a beteg – kiskorú vagy cselekvőképtelen, illetőleg korlátozottan cselekvőképes nagykorú esetében a törvényes képviselő, illetőleg a hozzátartozó (a továbbiakban együtt: hozzátartozó) – hozzájárulása szükséges.
(3) Az orvos gyógyító-megelőző tevékenysége körében csak olyan gyógyszert rendelhet és alkalmazhat, amely gyógyszer hatóanyagainak hatását, javallatait és ellenjavallatait, alkalmazásának módját, adagolását, valamint káros mellékhatásait és azok elhárításának módját ismeri.

45. § (1) Az orvosnak az általa kezelt beteget, illetőleg hozzátartozóját vagy – ha a beteg gyógykezelése érdekében szükséges – gondozóját a betegségről és a beteg állapotáról megfelelő módon tájékoztatni kell.
(2) Az orvos köteles az általa kezelt betegnek, illetve hozzátartozójának (gondozójának) a gyógykezeléssel kapcsolatos utasításokat részletesen és körültekintően megadni.

46. § (1) Sürgős szükség fennállása esetében az orvos köteles az orvosi ellátásra nála jelentkező beteget fogadni, vagy hívása esetében nála haladéktalanul megjelenni, őt az adott lehetőségnek megfelelően a szükséges első orvosi ellátásban részesíteni, indokolt esetben a beteget megfelelő gyógyintézetbe szállíttatni (orvosi elsősegélynyújtás). Az orvosnak ez a kötelezettsége fennáll abban az esetben is, ha az orvosi ellátás szükségességét bárhol saját maga észleli.
(3) Az azonnali orvosi ellátás céljából hívott orvos mentesül a betegnél való megjelenés és a szükséges orvosi ellátás kötelezettsége alól, ha felkeresése elháríthatatlan akadályba ütközik, vagy a haladéktalan orvosi ellátást más orvos (pl. ügyeletes orvos) útján biztosítja.
(4) A különleges rendeltetésű orvosi ügyeleti szolgálatot, valamint fekvőbeteg intézetben ügyeleti szolgálatot ellátó orvos nem köteles a gyógyintézeten kívül a betegnél hívásra megjelenni.

47. § (1) Műtétet – a 44. §-ban foglalt rendelkezések figyelembevételével – az orvostudomány mindenkori állása szerint indokolt esetben, a korszerű orvostudománynak megfelelő módon szabad végezni. Jogszabály meghatározott műtétek végzését megtilthatja vagy külön feltételhez kötheti. ...
(2) Kizárólag fekvőbeteg intézetben szabad elvégezni azt a műtétet, amelynek elvégzéséhez szükséges feltételeket csak ott lehet biztosítani, és amelynek elvégzése után a beteg fekvőbeteg intézeti gyógykezelésre szorul. Ez a rendelkezés nem vonatkozik arra az esetre, ha közvetlen életveszély áll fenn és az más módon nem hárítható el.
(3) Az orvos műtétet csak a beteg – akaratnyilvánításra képtelen állapotban levő, továbbá kiskorú vagy cselekvőképtelen, illetőleg korlátozottan cselekvőképes nagykorú beteg esetében hozzátartozója – előzetes felvilágosítása és hozzájárulása után hajthat végre. A hozzájárulást megadottnak kell tekinteni, ha a beteg (hozzátartozó) nem tesz észrevételt.
(4) A (2) bekezdésben említett műtét elvégzéséhez a beteg (hozzátartozó) írásbeli hozzájárulása szükséges. A közvetlen életveszély elhárításához szükséges műtét elvégzéséhez, valamint a műtét közben szükségessé váló további műtéti beavatkozáshoz a beteg (hozzátartozó) hozzájárulása nem szükséges.

48. § (1) Műtétnek minősülő vizsgálati eljárást, továbbá olyan vizsgálati vagy gyógyító eljárást, amely a beteg életét veszélyeztetheti, kizárólag fekvőbeteg intézetben szabad elvégezni. Közvetlen életveszély esetén, ha az életveszély más módon nem hárítható el, az orvos az orvostudomány által elfogadott bármely indokolt vizsgálati és gyógyító eljárást alkalmazhat.
(2) Az (1) bekezdésben megállapított vizsgálati és gyógyító eljárásokra is alkalmazni kell a 47. § (1), (3) és (4) bekezdésében foglalt rendelkezéseket.

49. § (1) Az orvos a vizsgált, illetőleg gyógykezelés alatt álló személy testéből betegség megállapítása céljából vért vagy más vizsgálati anyagot vehet.
(2) Vér vagy más vizsgálati anyag vételéhez a vizsgált, illetőleg gyógykezelés alatt álló személy hozzájárulása szükséges. A hozzájárulást megadottnak kell tekinteni, ha az érdekelt személy nem tesz észrevételt.
(3) Nincs szükség vér vagy más vizsgálati anyag vételéhez hozzájárulásra, ha azt kiskorú, vagy akaratnyilvánításra képtelen állapotban levő, illetőleg cselekvőképtelen vagy korlátozottan cselekvőképes nagykorú személytől kell venni, továbbá, ha a vizsgálatot, illetőleg a gyógykezelést jogszabály alapján kötelezően kell elvégezni, vagy ha az közvetlen életveszély elhárítása érdekében szükséges.

76. § (2) Az orvos – felettes szervének előzetes hozzájárulásával – a beteg gyógykezelését megtagadhatja, ha az a gyógykezelésre vonatkozó utasításokat huzamosabb időn át szándékosan nem tartja meg, továbbá, ha a beteg vagy gondozója az orvost tettleg vagy szóval megsérti. Sürgős szükség esetében azonban az orvosnak meg kell tennie mindazokat az intézkedéseket, amelyek a beteg életének megmentéséhez és gyógyulásához szükségesek.

77. § (1) Az orvos az általa vizsgált vagy gyógykezelt személy (a továbbiakban: beteg) egészségi állapotáról adatot csak a beteggel és annak hozzátartozójával, illetőleg – ha a beteg gyógykezeléséhez szükséges – a beteg gondozójával közölhet.
(2) Az orvos a megbetegedés körülményeit és a vizsgálattal, illetőleg a gyógykezeléssel kapcsolatban megtudott egyéb adatokat – a 32. § (3) bekezdésében említett adatok kivételével – kiskorú, valamint cselekvőképtelen vagy korlátozottan cselekvőképes nagykorú beteg esetében a beteg hozzátartozójával közölheti. Cselekvőképes nagykorú beteg hozzátartozójával, továbbá a beteg gondozójával az orvos a megbetegedés körülményeit és az említett adatokat – a 32. § (3) bekezdésében említett adatok kivételével – abban az esetben közölheti, ha azok közlése a beteg eredményes gyógykezelésének (gyógyulásának) biztosítása érdekében szükséges.
(3) A gyógyszerész a beteg egészségi állapotára vonatkozó olyan adatot, amelyet hivatása gyakorlása körében megtudott, mással nem közölhet.
(4) Az egyéb egészségügyi képesítéssel rendelkező dolgozó, valamint az egészségügyi képesítéssel nem rendelkező személy a beteg egészségi állapotára vonatkozó olyan adatot, amelyet foglalkozása, közmegbízatása körében, vagy tanulmányai során tudott meg, mással nem közölhet.

78. § (1) Az orvost (gyógyintézetet), továbbá a gyógyszerészt, valamint a 77. § (4) bekezdésében említett dolgozót, illetőleg személyt nem köti a titoktartási kötelezettség, ha az adat közlésére jogszabály kötelezi, illetőleg arra lehetőséget ad, vagy közlését e törvény, illetőleg a végrehajtásáról rendelkező jogszabály végrehajtása szükségessé teszi, úgyszintén, ha az adat közlésére az érdekelt személy felhatalmazza.
(2) Az orvos (gyógyintézet) az általa (gyógyintézetben) vizsgált vagy gyógykezelt személy vizsgálatára, illetőleg gyógykezelésére vonatkozó feljegyzés másolatát csak abban az esetben adhatja ki, ha erre jogszabály kötelezi, illetőleg ezt jogszabály lehetővé teszi.
(3) Tudományos célt szolgáló közlés csak olyan módon történhet, hogy a közlés alapján a beteg személyét nem lehet felismerni.

15/1972. (VIII. 5.) EüM rendelet az egészségügyről szóló 1972. évi II. törvénynek a gyógyító-megelőző ellátásra vonatkozó rendelkezései végrehajtásáról

10. § (1) Kórházban való elhelyezéshez nem kell a beteg (hozzátartozója) hozzájárulása, ha
a) közvetlen életveszély áll fenn, és az életveszély csak kórházban alkalmazható gyógymóddal hárítható el [Tv. 26. §-ának (4) bekezdése],
d) az elmebeteget a Tv. 33. §-a alapján kórház elmeosztályára, illetőleg ideg-elmeosztálya elmerészlegére kell beutalni,
e) a beteget más jogszabály alapján kell kórházban elhelyezni.

11. § (1) Az állampolgár, ha gyógyító-megelőző ellátása keretében az egészségügyi intézmény, illetőleg háziorvosi (házi gyermekorvosi) szolgálat dolgozójának az orvosi vizsgálattal, kórmegállapítással vagy gyógykezeléssel (ellátással) kapcsolatos intézkedését, vagy annak elmulasztását (pl. rendelőintézeti szakrendelésre, kórházba való beutalásának megtagadását) sérelmesnek tartja, az egészségügyi dolgozó közvetlen szakmai felettesétől ügyének felülvizsgálatát kérheti.
(2) A közvetlen szakmai felettes köteles az ügyet haladéktalanul felülvizsgálni és sérelem esetén annak orvoslására, valamint a hasonló eljárás megelőzésére a szükséges intézkedést megtenni.
(3) Az egyéb jogorvoslatokra a vonatkozó jogszabályok rendelkezései az irányadók.

17. § Az elsősegélynyújtás célja, hogy az életet vagy egészséget veszélyeztető heveny állapot miatt azonnali egészségügyi ellátásra szoruló személy haladéktalanul – addig is, amíg részére a szükséges orvosi ellátás biztosítható – egészségi állapotának helyreállítására, illetőleg rosszabbodásának megakadályozására irányuló szakszerű ellátásban részesüljön.

25. § Az elsősegélynyújtás szakmai irányítását és ellenőrzését országosan az Országos Mentőszolgálat végzi az illetékes országos jellegű egészségügyi intézetekkel együttműködve.

78. § (1) Az orvos és fogorvos (a továbbiakban: orvos) köteles az orvosi vizsgálatra, gyógykezelésre nála jelentkező személy (a továbbiakban: beteg) orvosi vizsgálatát, gyógykezelését az orvostudomány állásának megfelelően végezni, orvosi véleményét szakszerűen, tárgyilagosan megadni.
(2) Az orvosi vizsgálat körébe tartozik a beteg szükség szerinti személyes vizsgálata, ennek keretében a beteg részletes kikérdezése (meghallgatása) panaszairól, a kórelőzményekről (korábbi orvosi vizsgálatok, kezelések, beavatkozások stb.) és betegsége tüneteiről. Ha a beteg nyilatkozni nem tud, azt a személyt kell kikérdezni, aki a beteg állapotáról feltehetőleg megbízható felvilágosítást tud adni.
(3) Az orvosi gyógykezelés körébe tartozik a szükséges gyógyszerek, gyógyászati segédeszközök rendelése, alkalmazása, a gyógymódok, gyógyeljárások alkalmazása, azok ellenőrzése, valamint a beteg felvilágosítása a gyógyszerek, gyógyító eszközök helyes használatáról, a gyógyeljárások helyes alkalmazásáról, az egészség visszanyeréséhez szükséges életrendi és egyéb feltételekről, követelményekről, teendőkről és a beteg meggyőzése e tevékenységek eredményességéről.
(4) Az orvos köteles elvégezni minden olyan vizsgálatot, gyógyeljárást, amely a beteg szakszerű, célirányos ellátásához szükséges, ha megfelelő szakismerete, gyakorlati tapasztalata, felszerelése van és az esetleg szükséges egyéb feltételek is fennállanak.
(5) Az orvosnak az ellátásába került beteg betegségének lefolyását, állapotának alakulását személyes vizsgálattal folyamatosan ellenőriznie kell, és a beteget gyógykezelésben kell részesítenie mindaddig, amíg a gyógykezelés szükséges, illetőleg a beteg (hozzátartozója, gondozója) a gyógykezelést igényli, vagy a beteg más orvos ellátásába kerül. Közvetlen életveszély esetében az orvosnak mindaddig a beteg mellett kell tartózkodnia, amíg közvetlen tevékenységére okvetlenül szükség van.

81. § (1) Az orvosnak az általa vizsgált és gyógykezelt beteg adatairól, saját tevékenységéről és intézkedéseiről külön jogszabályban megállapított rendelkezések szerint írásbeli feljegyzést kell készítenie.
(2) Annak az orvosnak, aki műtéti, vagy műtétnek minősülő beavatkozásokat végez, a beavatkozásokról külön jogszabályban megállapított rendelkezések szerint műtéti naplót kell vezetnie.
(3) Az írásbeli feljegyzések, valamint a műtéti napló adataira kiterjed a titoktartási kötelezettség; ennek megfelelően kell az orvosnak az írásbeli feljegyzéseket kezelnie és tárolnia.

83. § (1) A beteg gyógykezelését végző orvosnak a beteg, illetőleg hozzátartozója részére a beteg betegségéről és állapotáról a valóságnak megfelelő, tárgyilagos tájékoztatást kell adnia. A tájékoztatást azonban tapintatosan kell megadnia; attól el is tekinthet, vagy csak a legszükségesebb adatok közlésére szorítkozhat, ha a tájékoztatás a betegben (hozzátartozójában) káros visszahatást váltana ki. Az orvos a beteg (hozzátartozója) irányában nem tanúsíthat olyan magatartást, illetőleg nem tehet előtte olyan kijelentést, amely alkalmas arra, hogy a betegséget a beteg (hozzátartozója) előtt a valóságosnál súlyosabbnak tüntesse fel, nem közölhet a valóságosnál súlyosabb kórjavaslatot, nem ígérhet olyan eredményt, amelyre az orvostudomány adott állása szerint nem számíthat. Indokolt esetben azonban – a hozzátartozó egyidejű szakszerű tájékoztatása mellett – a beteget betegségéről, állapotáról úgy tájékoztathatja, hogy az a beteg gyógyulásában vetett bizalmát ne veszélyeztesse.
(2) A beteg gyógykezelését végző orvosnak a beteg, illetőleg hozzátartozója részére részletesen és körültekintően meg kell adnia a beteg magatartására, ápolásának módjára, az esetleges orvoshívás szükségességére, a rendelt gyógyszerek helyes használatára vonatkozó rendelkezéseket, az étrendi előírásokat, fertőző betegnél az elkülönítéssel és a fertőző betegség terjedésének megakadályozásával kapcsolatos szabályokat, valamint a gyógykezeléssel kapcsolatos egyéb utasításokat.
(3) Az orvosnak tevékenységével, magatartásával arra kell törekednie, hogy a beteg (hozzátartozója) bizalmát megnyerje és azt megtartsa. A betegben és hozzátartozójában meg kell erősítenie azt a tudatot, hogy a beteg szakszerű gyógykezelésben (ellátásban) részesül.
(4) Az orvosnak a beteg panaszai meghallgatása, vizsgálata és gyógykezelése, valamint az orvosi véleményadás során az orvosi hivatáshoz méltó magatartást kell tanúsítania. Annak ismeretében, hogy a betegség a beteg kedélyállapotának, alkalmazkodási képességének, sőt nemegyszer személyiségének megváltozását idézheti elő, az orvosnak a beteg irányában türelmes, kíméletes és fegyelmezett magatartást kell tanúsítania akkor is, ha a beteg türelmetlen vagy ingerlékeny.

85. § (1) A sürgős szükség esete áll fenn, ha az azonnali orvosi ellátás elmaradása előreláthatólag a beteg életét, illetőleg testi épségét kockáztatja, vagy a beteg egészségében, illetőleg testi épségében helyrehozhatatlan, vagy tartós károsodást okozhat, úgyszintén, ha a beteg betegségének tünetei (öntudatzavar, eszméletvesztés, vérzés stb.) alapján, illetőleg baleset folytán, vagy más okból hirtelenül bekövetkezett súlyosabb egészségkárosodása miatt azonnali orvosi ellátásra szorul. A sürgős szükség esetére megállapított rendelkezések szerint kell eljárni abban az esetben is, ha a beteg (hozzátartozója) vagy megbízottja, illetőleg más személy (pl. az elsősegélynyújtó) sürgős orvosi segítséget kér, de a tájékoztatásából a sürgős ellátás szükségességét nem lehet határozottan megállapítani.
(2) Sürgős szükség esetében minden orvosi rendelőben (háziorvosi rendelőben, gyermekorvosi rendelőben, magánorvosi rendelőben stb.), járóbeteg-gyógyintézetben (rendelőintézetben, gondozóintézetben stb.) és kórházban az ott megjelent beteget haladéktalanul a szükséges és lehetséges orvosi ellátásban kell részesíteni.
(3) A balesetből vagy más okból hirtelenül bekövetkezett egészségkárosodás miatt orvosi ellátásra szoruló személyt az orvos – ideértve a fogorvosi oklevéllel rendelkező fogorvost is – köteles a képzettségének és az adott lehetőségeknek megfelelően orvosi elsősegélynyújtásban részesíteni, ha az elsősegélynyújtás szükségességét személyesen észleli, vagy a helyszínen, illetőleg annak közelében az elsősegélynyújtás szükségességéről tudomást szerez. Tömeges baleset esetében az orvos (fogorvos) köteles hívásra, vagy ha arról a helyszínen vagy annak közelében tudomást szerez, az orvosi elsősegélynyújtásban részt venni.
(4) Ha sürgős szükség esetében a beteghez nem az ellátására illetékes orvost hívják, a hívott orvos a hívó személyt nem utasíthatja a beteg ellátására illetékes orvoshoz. A hívott orvos – amennyiben nem tudja biztosítani, hogy a beteget az ellátására illetékes orvos részesítse sürgősen orvosi ellátásban – köteles a betegnél haladéktalanul megjelenni és a beteget képzettségének és az adott lehetőségeknek megfelelően a szükséges orvosi ellátásban részesíteni. A sürgős szükség esetén eljáró orvos gyógyintézeti (rendelőintézeti, kórházi) vizsgálat vagy gyógykezelés szükségessége esetében köteles a betegnek megfelelő gyógyintézetbe szállítása iránt intézkedni, illetőleg a beteget oda irányítani.
(5) Beteghez hívás esetében az orvos saját maga dönti el azt, hogy a sürgős szükség esete fennáll-e vagy sem. Ha a híváskor kapott tájékoztatásból a sürgős orvosi ellátás szükségességét biztonsággal nem lehet megállapítani, az (1) bekezdésben foglaltak szerint kell eljárni.

86. § (2) A különleges rendeltetésű orvosi ügyeleti szolgálatot (baleseti orvosi ügyelet, mérgezési esetek elhárítására szolgáló orvosi ügyelet stb.) ellátó orvosnak, valamint a kórházban ügyeleti szolgálatot ellátó orvosnak sürgős szükség fennállása esetében sem szabad hívásra a gyógyintézeten kívül a betegnél orvosi ellátása végett megjelenni; köteles azonban lehetőség szerint más orvos (pl. a gyógyintézetben levő orvos, a beteg ellátására illetékes orvos, szükség esetében az Országos Mentőszolgálat) útján a beteg azonnali ellátását biztosítani.

87. § (1) Kizárólag kórházban elvégezhető műtét szükségessége esetében a betegtől – ha a beteg akaratnyilvánításra képtelen állapotban van, továbbá, ha kiskorú vagy cselekvőképtelen, illetőleg korlátozottan cselekvőképes nagykorú, a beteg hozzátartozójától – írásbeli nyilatkozatot kell kérni arról, hogy a műtét végzéséhez hozzájárul-e vagy sem.
(2) A nyilatkozat megtétele előtt a beteget (hozzátartozóját) tájékoztatni kell a műtét szükségességéről és arról, hogy milyen műtét elvégzése szükséges, továbbá a műtéttel általában együttjáró, valamint a műtét elmaradása esetében várható következményekről.
(3) A nyilatkozat előre nyomtatott (sokszorosított) űrlapon is megadható, vagy a kórlapra (esetleg bélyegző alkalmazásával) is rávezethető.
(4) Az (1) bekezdésben foglalt rendelkezés nem vonatkozik arra az esetre, ha a műtét közvetlen életveszély elhárításához szükséges, vagy a műtét közben további műtéti beavatkozás válik szükségessé, úgyszintén, ha a beteg akaratnyilvánításra képtelen állapotban van, vagy kiskorú, illetőleg cselekvőképtelen vagy korlátozottan cselekvőképes nagykorú, de hozzátartozója nincs. Ezekben az esetekben a szükséges műtétet hozzájárulás hiányában is el kell végezni.
(5) Az (1)–(4) bekezdésekben foglalt rendelkezések irányadók a népjóléti miniszter által műtétnek minősített vizsgálati eljárás, továbbá olyan vizsgálati vagy gyógyító eljárás alkalmazásának szükségessége esetében is, amely a beteg életét a gyógyító eljárás alkalmazása során közvetlenül veszélyeztetheti.

16/1972. (IV. 29.) MT rendelet az egészségügyről szóló 1972. évi II. törvény végrehajtásáról

13. § A gyógyító-megelőző ellátás intézményei nem tagadhatják meg a beteg ellátását a biztosítási jogviszony hiányára hivatkozással.

OBH 5006/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának kiegészítő jelentése
Ügyintéző: Dr. Bakos Anita

ELŐZMÉNYEK

I. Az OBH 5006/1997. számú ügyben készült jelentésben az öngyilkosságot megkísérlő személyek emberi és állampolgári jogai érvényesülésének vizsgálatáról a következő ajánlásokat tettem a népjóléti (ma egészségügyi) miniszternek. 

1.	Vizsgálja felül és kezdeményezze az egészségügyről szóló T/4459. törvényjavaslatnak a pszichiátriai betegek sürgősségi gyógykezelését szabályozó rendelkezéseit abból a szempontból, hogy mentőtiszt is jogosult legyen a sürgős szükségben történő beszállításra; 

2. 	Dolgozza ki - a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény 17. és 18. §-aiban foglalt rendelkezésekre figyelemmel - annak szabályait, hogy a zavart tudatállapotban lévő beteg nyilatkozatának érvényességét, pontosabban a zavart tudatállapotban nyilatkozatot tevő beteg belátási képességének meglétét ki és hogyan állapíthatja meg. Kezdeményezze a szükséges jogszabály megalkotását vagy módosítását; 

3. 	Intézkedjen a 49/1990.(IX. 15.) Kormányrendelet 2. § a) pontjában foglalt feladatkörében, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyek ellátását végző egészségügyi intézményekben tartsák nyilván az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegeket; 

4. 	Rendelje el a 49/1990. (IX.15.) Kormányrendelet 2. § c) pontjában meghatározott feladatkörében, Budapesten és az ország többi részében legalább régiónként a mozgó pszichiátriai szolgálat megszervezését. Dolgozza ki a működés szabályait, különös tekintettel a mentésben való közreműködésre; 

5. 	Határozza meg a 49/1990.(IX.15.) Kormányrendelet 4. § a) pontjában foglalt feladatkörében az öngyilkosságot megkísérelt betegek ellátásának szakmai szabályait, különös tekintettel a komplex (belgyógyászati és pszichiátriai, valamint traumatológiai és pszichiátriai) kezelés igényére;
 
6.  	Tegyen javaslatot a 49/1990.(IX.15.) Kormányrendelet 2. § b) pontjában foglalt hatáskörében arra, hogy az orvosi és szakdolgozói továbbképzésekben szerepeljen a szuicidológiai oktatás, különös tekintettel a háziorvosokra és szakdolgozókra; 

7. 	Készítse elő a 49/1990. (IX.15.) Kormányrendelet 2. § c) pontjában foglalt feladatkörében a szociális gondozás kiterjesztését a szuicidológiai megelőzés, ellátás és utógondozás területeire; 

8.	 Dolgoztassa ki a 49/1990.(IX.15.) Kormányrendelet 2. § a) pontjában foglalt feladatkörében az országos mentálhigiénés program keretében a szuicid prevenciós programot. 

II. Kezdeményeztem, hogy a közlekedési, hírközlési és vízügyi miniszter vizsgálja meg a lelki segély telefonszolgálatok részére országosan ingyenesen hívható telefonvonalak biztosításának lehetőségét. 

AZ AJÁNLÁS CÍMZETTJEINEK VÁLASZA

I.  	Az egészségügyi (régen népjóléti) miniszter válasza az ajánlásokra

A népjóléti miniszter 1998. január 30-án kelt levelében válaszolt az ajánlásokra, amelyekkel több ponton nem értett egyet.  Levelében utalt arra, hogy az ajánlásokkal kapcsolatban kikérte az Egészségügyi Tudományos Tanács és a Pszichiátriai Szakmai Kollégium állásfoglalását, amelyeket amint elkészülnek eljuttatja hozzám. 1998. február 24-én kelt levelemben tájékoztattam a minisztert, hogy a kért állásfoglalások ismeretében kívánok dönteni a válaszáról, addig is változatlan formában fenntartom az ajánlásaimat. 

Az egészségügyi miniszter 1999. július 7-én kelt levelében fenntartotta, illetve kiegészítette a népjóléti miniszter válaszát és mellékelte az Egészségügyi Tudományos Tanács 129/ETT/1998. számú állásfoglalását (a továbbiakban "az ETT állásfoglalása"), a Pszichiátriai Szakmai Kollégium 1998. február 7-i ülésén elfogadott állásfoglalását (a továbbiakban „a Pszichiátriai Szakmai Kollégium állásfoglalása”) és Dr. Tringer László egyetemi tanár, a Semmelweis Orvostudományi Egyetem Pszichiátriai és Pszichoterápiás Klinika igazgatójának állásfoglalását. Ezen kívül köszönettel tartozom Dr. Szabó Péternek, Dr. Ozsváth Károlynak, Dr. Veér Andrásnak, Dr. Zonda Tamásnak és Jankó Andrásnak a jelentéssel kapcsolatos észrevételeikért.

1. sz. ajánlás

A miniszter válaszában kifejtette, hogy nincs szükség az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban "új egészségügyi törvény") a pszichiátriai betegek sürgősségi gyógykezelését szabályozó rendelkezéseinek felülvizsgálatára. Véleménye szerint az új egészségügyi törvény 94. §-a megnyugtatóan rendezi a kérdést, ugyanis a mentőtiszt is jogosult a betegnek pszichiátriai osztályra szállításáról intézkedni, ha azt ítéli a beteg egészségi állapotának megfelelő ellátásra alkalmasnak.

2. sz ajánlás

A miniszter véleménye szerint nincs szükség a zavart tudatállapotban levő beteg nyilatkozatával, illetve annak érvényessége megítélésével kapcsolatos szabályok kidolgozására vagy módosítására, ugyanis az új egészségügyi törvény 16-22. §-a rendezi ezt a kérdést. A jelenlegi szabályozást nem lehet konkrétabbá tenni, mert a zavart tudatállapot eseteinek taxatív felsorolása lehetetlen. Szakmai szempontból az jelenti a garanciát, hogy a zavart tudatállapot megítélésére az egyetemi tanulmányai során minden orvost felkészítenek és általános szabály az orvos számára, hogy a zavart tudatállapotúnak ítélt beteg véleményét, nyilatkozatát a szakmailag lehetséges mértékig kell figyelembe venni.

Dr. Tringer László véleménye ebben a kérdésben eltér a miniszter álláspontjától. Állásfoglalásában kifejtette, hogy a jelentés egyik legfontosabb üzenete az, hogy minden öngyilkosságon átesett beteget pszichiáternek is kell vizsgálnia, hiszen az öngyilkosságot megkísérelt, és esetenként még gyógyszeresen, vagy toxikusan befolyásolt személyek jognyilatkozata semmisnek minősíthető. Pszichiátriai vizsgálatra nem csupán a személy rendelkező-képességének megítélése miatt van szükség, hanem amiatt is, mert az öngyilkossági kockázat megítélése pszichiátriai feladat. Helyesnek tartja a jelentés azon megállapítását, amely szerint nem folytatható az a gyakorlat, miszerint öngyilkossági kísérleten átesett személyt érdemi pszichiátriai vizsgálat nélkül bocsátanak el a kórházból.

3. sz. ajánlás

A miniszter válaszában határozottan elutasította azt az ajánlásomat, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyek ellátását végző egészségügyi intézményekben nyilvántartást vezessenek az öngyilkossági kísérlet miatt kezelt betegekről.  Véleménye szerint egy ilyen nyilvántartás vezetése az Alkotmány 59. § (1) bekezdésében foglalt jóhírnévhez, a magántitok és a személyes adatok védelméhez való joggal és az 54. §-ban foglalt emberi méltósághoz való joggal ellentétes lenne. A miniszter továbbá értetlenségét fejezte ki a nyilvántartással elérni kívánt céllal kapcsolatban, ugyanis a kórrajzban szerepel az öngyilkossági kísérlet, tehát a tudományos kutatás a rögzített adatok alapján lehetséges.

Dr. Tringer László kifejtette, hogy az öngyilkossági kísérletek gyakoriságának felmérése tipikusan epidemológiai feladat és a nyilvántartás hiánya nem veszélyezteti az ellátás színvonalát.

4. sz. ajánlás

A miniszter - bár elviekben nem ellenezné, - gyakorlati megfontolásokra hivatkozással utasította el a mozgó pszichiátriai szolgálat létrehozását. Ellenérvei a következők: (1) gyakorlatilag nehezen kivitelezhetőnek tartja, véleménye szerint inkább a beavatkozó egységek (mentők, rendőrök, tűzoltók, háziorvosok) speciális felkészítésének van realitása; (2) jelenleg az országban 104 helyen működik 24 órás pszichiátriai ügyelet az osztályokon, napközben ezeken kívül a gondozóintézetek is rendelkezésre állnak; (3) a VII. kerületben történt kísérlet mozgó pszichiátriai szolgálat működtetésére, de ismereteik szerint erre valós igény nem mutatkozott; továbbá (4) a mozgó pszichiátriai szolgálat régiónkénti megszervezésének elrendelésére a 49/1990. (IX. 15.) Korm. rendelet alapján nincs lehetőség. Ez utóbbinak két oka van: egyrészt a lakosság egészségügyi ellátása alapvetően az önkormányzatok feladata, másrészt számukra feladatot az 1990. évi LXV. törvény (Ötv.) 6.§ (1) bekezdése b) pontja, illetve a 69. § (1) bekezdése szerint - az Alkotmány 43. § (2) bekezdésével összhangban - csak törvény állapíthat meg.

Dr. Tringer László nem tartja szükségesnek a mozgó pszichiátriai szolgálatok felállítását, ugyanis öngyilkossági veszély esetén a helyszínen a pszichiáter nem tud többet tenni, mint a háziorvos, a mentőorvos, vagy akár  kommunikációra képes tűzoltóparancsnok. Indokoltnak tartaná azonban az országot jól lefedő akut felvételes pszichiátriai osztályok fejlesztését olyan irányban, hogy lelki krízisek ellátására is alkalmasak legyenek, beleértve az öngyilkossági késztetéssel kapcsolatos tennivalókat.

5. sz. ajánlás

A miniszter elutasította az öngyilkosságot megkísérelt személyek ellátásának szakmai szabályainak kidolgozására, különös tekintettel a komplex (belgyógyászati és pszichiátriai, valamint traumatológiai és pszichiátriai) kezelés igényére irányuló ajánlásomat. Válaszában arra hivatkozott, hogy az öngyilkosságot megkísérelt beteg aktuális, betegségből, sérülésből, intoxikációkból eredő ellátásaira vannak kidolgozott szakmai szabályok, protokollok, melyeket az adott egészségügyi intézményeknek, illetve egészségügyi dolgozóknak alkalmazniuk kell. Folyamatosan zajlik a meglevő módszertani levelek felülvizsgálata és új szakmai szabályok kidolgozása, megjelent a szorongásos állapotokra vonatkozó diagnosztikus és terápiás ajánlás. Nincs szükség speciális „szuicid ellátás” kidolgozására, - ezt a fogalmat a szakirodalom sem ismeri - mert a jelenlegi szakmai szabályok kielégítően szabályozzák az öngyilkosságot megkísérelt betegek ellátását.

Dr. Tringer László sem ért egyet azzal, hogy „kiépített rendszerre” lenne szükség az öngyilkosság kezelésére. Ezzel szemben szükséges a meglévő ellátó hálózat öngyilkossággal kapcsolatos fejlesztése, elsősorban a pszichoterápiás ellátás vonatkozásában.

Az Egészségügyi Tudományos Tanács állásfoglalásában kimondta, hogy az ETT Elnöksége aktuális feladatának tekinti az öngyilkosságot megkíséreltek ellátási protokollja kidolgozásának elősegítését. Az Elnökség felkérte a Pszichiátriai Szakmai Kollégium Elnökét, hogy a szuicidumot megkíséreltek jobb szakmai ellátására protokollt dolgozzon ki,  azt ismertesse a Szakmai Kollégiumok Elnökei Tanácsának legközelebbi ülésén, felkérve az illetékes szakmai kollégiumokat, hogy saját területüket illetően végezzék el az ajánlások kiegészítését, hogy mielőbb egységes protokoll készülhessen.

A Pszichiátriai Szakmai Kollégium állásfoglalásában megbízta dr. Buda Béla pszichiátert, pszichoterapeutát, hogy a Magyar Szuicidológiai Társaság közreműködésével gyűjtse össze a már kidolgozott protokollok öngyilkosságra vonatkozó részeit és egyeztesse azokat. A Pszichiátriai Szakmai Kollégium továbbá felkérte az országos tisztifőorvost, hogy a megyei ÁNTSZ-ek bevonásával, a megyei pszichiátriai szakfőorvosok részvételével vizsgálja meg az egyes megyékben az öngyilkosságot megkíséreltek ellátásának valódi helyzetét.

6. sz. ajánlás

A miniszter tájékoztatott arról, hogy a szuicidológiai oktatás már most is szerepel az egészségügyi dolgozók továbbképzéseinek tananyagában. Továbbá, az egészségügyi minisztériumban jelenleg folyik a felsőfokú szakirányú szakképzés körébe tartozó szakorvosképzés szabályozásának felülvizsgálata, melynek során a sürgősségi betegellátás ismereteinek oktatása kiemelt szerepet kap.

A Pszichiátriai Szakmai Kollégium állásfoglalásában kezdeményezi, hogy a jelenleginél nagyobb fontosságot tulajdonítsanak a szuicidológia oktatásának a háziorvosképzésben, ahol a pszichiátria a valódi súlyánál jóval kisebb szerepet kap (a 27 hónapos kötelező gyakorlatból mindössze 4 hét). Indokoltnak tartják azt is, hogy a szakdolgozók képzésében az öngyilkosságot megkíséreltek ellátásának módszerei nagyobb súlyt kapjanak.

7.-8. sz. ajánlások

Az egészségügyi miniszter 1999. július 7-én kelt levelében arra hivatkozással utasította el a szociális gondozás kiterjesztésére a szuicidológiai megelőzés, ellátás és utógondozás területeire és az országos mentálhigiénés program keretében szuicid prevenciós program kidolgozására vonatkozó ajánlásomat, hogy az már nem az egészségügyi minisztérium hatáskörébe tartozik. A Magyar Köztársaság minisztériumainak felsorolásáról rendelkező 1998. évi XXXVI. törvény 2. §-ának rendelkezése ugyanis a korábbi népjóléti miniszteri feladatokat megosztotta az egészségügyi, valamint a szociális és családügyi miniszter között. Az egészségügyi miniszter feladat- és hatásköréről a 49/1990. (IX.15.) Korm. rendelet helyett a 154/1998. (IX.30.) Korm. rendelet rendelkezik, amely szerint az ajánlásban foglalt feladatok már nem tartoznak a hatáskörébe. A szociális gondozás kiterjesztésének és az szuicid prevenciós program kidolgozásának kérdésében a szociális és családügyi minisztert kell megkeresni.

II.  A közlekedési. vízügyi és hírközlési miniszter válasza

A közlekedési, vízügyi és hírközlési miniszter az ajánlásomban foglaltaknak megfelelően megvizsgálta a lelki segély telefonszolgálatok részére országosan ingyenesen hívható telefonvonalak biztosításának lehetőségét.

Az ajánlásomban foglaltakra válaszolva Dr. Lotz Károly 1998. január 10-én kelt levelében a következő tájékoztatást adta: a távbeszélő szolgáltatásokat koncessziós szerződés alapján a szolgáltatók (Matáv Rt. és más koncessziós társaságok) nyújtják. A koncessziós szerződés nem tartalmaz olyan kikötést, hogy "nem számláló" távbeszélő állomásokat is működtetniük kell ilyen jogcímen.  Ezért nem kötelezhetőek arra, hogy ilyen szolgáltatásokat biztosítsanak. Ettől függetlenül a Matáv Rt. tervezi, hogy zöld számot biztosít a lelki elsősegély szolgálatnak, amelynek költségeit az alapítványán keresztül fizetné. Hosszabb távon a megoldást a jogszabály alapján ingyenesen hívható 112-es segélyhívó jelentené, amely a bejelentkező lelkisegély hívásokat továbbítaná a karitatív szervezetekhez. 

1998. január 29-én kelt levelemben elfogadtam a választ. Azonban hivatkoztam a közhasznú szervezetekről szóló törvényre, amely alapján a lelkisegély telefonszolgáltatás az egészségmegőrzés és betegségmegőrzés kategóriájában közhasznú tevékenységnek minősül,  így a lelkisegély telefonszolgálatok működéséért az államnak felelősséget kell vállalnia. Ennek megfelelően új ajánlást tettem, amelyben kezdeményeztem, hogy a közcélú távbeszélő szolgáltatások igénybevételének díjáról rendelkező 31/1997 (XII.20) KHVM rendelet (a továbbiakban "távbeszélő díjakról szóló rendelet") 12. §-ban meghatározott díjfizetés nélkül hívható szervezetek körét bővítse ki a közhasznú szervezetként működő lelkisegély telefonszolgálatokkal.

A miniszter 1998. április 29-én kelt levelében arra hivatkozással utasította el az ajánlást, hogy az ingyenesen hívható számok körét bővíteni csak a koncessziós szerződés, illetőleg a távbeszélő díjakról szóló rendelet módosításával lehetne. A rendeletben felsorolt díjfizetés nélkül hívható szervezetek körét csak akkor lehetne bővíteni, ha a szolgáltatók részére a szolgáltatás költségeit a költségvetés átvállalná.  A Pénzügyminisztérium ezt nem támogatja, mivel véleménye szerint ez nem tartozik a közhasznú szervezetekről szóló 1997. évi CLV. törvény (a továbbiakban közhasznú szervezetekről szóló törvény) hatálya alá.

1998. május 13-án kelt levelemben elutasítottam a választ mert véleményem szerint nem volt kellőképpen megindokolva, hogy a pénzügyminiszter miért nem támogatja a lelkisegély telefonszolgálatok működésével kapcsolatos költségeket a költségvetésből történő finanszírozását. A kormány által felvetett egyik megoldási javaslat ugyanis az volt, hogy az ingyenesen hívható 112 beindulásával erről a vonalról továbbítanák a hívásokat a karitatív szervezetekhez, amely esetben a költségvetés fizetné a hívásokat. Továbbá, a lelkisegélyszolgálat közhasznú tevékenységnek minősül a közhasznú társaságokról szóló törvény 26. § c) 1. pontja értelmében, amely idesorolja az egészségmegőrzést és betegségmegelőzést is. Ennek megfelelően új ajánlást fogalmaztam meg, amelyben kértem, hogy a miniszter bővítse ki a díjfizetés nélkül hívható szervezetek körét a közhasznú szervezetként működő lelkisegély telefonszolgálatokkal. 

1998. június 30-án kelt levelében a miniszter ezt az ajánlást is elutasította. 

1998. július 14-én kelt levelemben tudomásul vettem az elutasítást.

AZ ÁLLAMPOLGÁRI JOGOK ORSZÁGGYŰLÉSI BIZTOSÁNAK ÁLLÁSFOGLALÁSA

I.  	Az egészségügyi (régen népjóléti) miniszter válaszával kapcsolatos állásfoglalás

1. sz. ajánlás

Az új egészségügyi törvény  94. § (1) bekezdése szerint a mentés az azonnali egészségügyi ellátásra szoruló betegnek a feltalálási helyén, mentésre feljogosított szervezet által végzett sürgősségi ellátása, illetve az ehhez szükség szerint kapcsolódóan - az egészségi állapotának megfelelő ellátásra alkalmas - legközelebbi egészségügyi intézménybe szállítása (kiemelés tőlem), valamint a szállítás közben végzett ellátása (a továbbiakban: mentés).

A törvény 199. § (1) bekezdése, amely a pszichiátriai betegek sürgősségi gyógykezeléséről rendelkezik, kimondja: "Ha a beteg pszichés állapota, illetve szenvedélybetegsége következtében közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít és ez csak azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el, az észlelő orvos közvetlenül intézkedik a beteg megfelelő pszichiátriai intézetbe szállításáról (kiemelés tőlem). A beteg beszállításához szükség esetén a rendőrség közreműködik."

Az egészségügyi törvény fenti két paragrafusa együtt kétféle értelmezést tesz lehetővé. 
A grammatikai értelmezés alapján a 94. § (1) bekezdése az általános rendelkezés a mentésről és arról, hogy az egészségi állapotának megfelelő ellátásra alkalmas intézménybe kell szállítani a beteget. Ehhez képest a 199. § (1) bekezdése különös szabályokat állapít meg a pszichiátriai betegekkel kapcsolatban, amely szerint ilyen esetekben az orvos intézkedik a beteg pszichiátriai intézetbe szállításáról. Ebből az értelmezésből az következik, hogy a mentőtiszt maga nem, csak az orvos döntheti el azt, hogy pszichiátriai intézetbe szállítsák a beteget.

A miniszter értelmezése szerint a 94.§ (1) bekezdése alapján a mentőtiszt is jogosult a beteget pszichiátriai intézetbe szállítani, ha a beteg állapota ezt kívánja meg. A 199.§ (1) bekezdése a miniszter véleménye alapján nem a beszállításra vonatkozik, hanem "a pszichiátriai intézeti elhelyezésének egyik esete." Azokban az esetekben alkalmazható, amikor sürgős szükség forog fenn és nincs idő nyomban bíróságra menni. Ezért az észlelő orvos közvetlenül intézkedik a beteg megfelelő pszichiátriai intézetbe szállításáról és a 199. § (2) bekezdése alapján 24 órán belül a bíróság értesítésével kezdeményezi a beszállítás indokoltságának megállapítását és a kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését. Ez az értelmezés nem zárja ki azt, hogy a mentőtiszt beszállítsa a beteget a pszichiátriai intézetbe, ahol a 199.§ (1) bekezdés alapján a szakorvos haladéktalanul megvizsgálja és megállapítja, hogy szükséges-e a beteget ott tartani. A fenti paragrafusok ilyen értelmezése megfelel az ajánlásnak és a gyakorlat támasztotta követelményeknek.
Nem vagyok azonban meggyőződve arról, hogy az egészségügyi törvény idézett paragrafusainak  ilyen értelmezése minden érintett, - főleg a mentősök - számára egyértelmű. Ezért véleményem szerint fontos lenne egy szakmai körlevélben vagy más módon tájékoztatni az érintetteket a vonatkozó paragrafusok követendő értelmezéséről.

2. sz. ajánlás

Az új egészségügyi törvény valóban tartalmazza, hogy a korlátozottan cselekvőképes és a cselekvőképtelen emberek helyett kik és milyen sorrendben jogosultak nyilatkozni a beavatkozásról. A törvény azonban arra nem tér ki, hogy ki állapítja meg a belátási képesség hiányát, ha a beteg nincs cselekvőképességet korlátozó vagy kizáró gondnokság alatt. Az országgyűlési biztos egyetért Dr. Tringer Lászlóval abban, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyek akkor élveznek megfelelő védelmet, ha a belátási képességüket egy pszichiáter megvizsgálja, és nyilatkozataik érvényességét ennek megfelelően bírálják el. Ezért az ajánlásomat az alábbiak szerint pontosítom: felkérem az egészségügyi minisztert, dolgozza ki annak szabályait, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyt pszichiáternek is minden esetben meg kelljen vizsgálnia, és jognyilatkozatai érvényességét a pszichiátriai vizsgálat eredményének megfelelően bírálják el.

3. sz. ajánlás 

A 3. számú ajánlással kapcsolatban szeretném elosztani azt a félreértést, hogy az ajánlásom egy elkülönült nyilvántartás létrehozására irányult, amely úgy működne, hogy aki egyszer öngyilkossági kísérletet követ el, annak attól fogva egyfajta „priusza” lenne. Abban egyetértünk, hogy egy ilyen nyilvántartás súlyos személyiségi jogi problémákat vetne fel.

Az ajánlásomban arra tettem javaslatot, hogy a számítógépes nyilvántartásban, bár finanszírozási szempontok miatt nem első helyen szerepel a "suicid tentamen" diagnózis, tüntessék azt fel második vagy harmadik helyen. A vizsgálat azt állapította meg, hogy a gyakorlatban a második vagy harmadik helyre szorult öngyilkossági kísérlet diagnózis csak a kórrajzban vagy az ambulláns lapon található meg, és csak hosszú ideig tartó  - kézzel végzett - gyűjtőmunkával lehet valóságos információkhoz jutni. Ez azért veszélyezteti az ellátást, mert nehezen felmérhető egy intézményen belül, hogy hány beteget kezelnek öngyilkossági kísérlet miatt, és ebből kifolyólag milyen ellátási igények merülnek fel. Ha ajánlásunknak megfelelően az a számítógépes nyilvántartásban szerepelne, az ellátási igény jobban felmérhető, és ebből kifolyólag jobban megszervezhető lenne.

Az előzőek alapján a következőképpen módosítom az ajánlásomat: felkérem a miniszter urat, hogy intézkedjen arról, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyek ellátását végző egészségügyi intézményekben az ellátási igények jobb felmérése és  javítása érdekében fordítsanak több figyelmet arra, hogy a számítógépes nyilvántartásban ne csak az első helyen szereplő diagnózist tüntessék fel, hanem a második és harmadik helyre szorult öngyilkossági kísérlet  diagnózist is.

4. sz. ajánlás

A 4. sz. ajánlással kapcsolatban beérkezett válaszok alapján megállapítom, hogy a mozgó pszichiátriai szolgálat felállítása kívánatos, de jelenleg nem megoldható. Azonban minden érintett egyetért abban, hogy a beavatkozó egységek (mentők, tűzoltók, rendőrök, háziorvosok) pszichológiai, krízisintervenciós felkészítése elengedhetetlenül szükséges.

Ezért ezennel visszavonom a mozgó pszichiátriai szolgálat létrehozására irányuló ajánlásomat és helyette a kialakult szakmai párbeszéd alapján új ajánlást teszek, amelyben felkérem az egészségügyi minisztert, hogy dolgozzon ki programot a beavatkozó egységek (mentők, tűzoltók, rendőrök, háziorvosok) pszichológiai, krízisintervenciós felkészítésére. 

5. sz. ajánlás

Hangsúlyozni kívánom, hogy az 5. számú ajánlásom nem egy komplex szuicid ellátási rendszer kidolgozására irányul univerzális (egy személyben belgyógyász, traumatológus és pszichiáter, stb.) szakemberek rendszerbe állításával, hanem a meglevő ellátási formák (szomatikus, utána pszichiátriai) jobb összehangolását és a szorosabb munkakapcsolat kialakítását kívánja elérni. 

Az öngyilkosságot megkísérelt személyek emberi és állampolgári jogai érvényesülésének vizsgálata alapján készült jelentés megállapította, hogy a pszichiátriai konzílium időpontja és célja az esetek túlnyomó többségében nem igazodik a beteg krízis állapotához. Az öngyilkossági kísérlet után levő betegek közvetlenül a mérgezés vagy más cselekményből történő felébredésüket követő néhány órában a pszichoterápiás kapcsolatra sokkal fogékonyabb lelki állapotban vannak, mint akár 24 órával később. Tehát fontos, hogy ebben az időpontban találkozzanak egy pszichoterapeutával. Továbbá, az ellátás javítása szempontjából fontos lenne olyan szakemberre bízni ezt a feladatot, aki rendelkezik szuicidológiai szakismeretekkel is, hiszen öngyilkosságot megkísérlők többsége pszichiátriai értelmében nem elmebeteg, ennek megfelelően nem csupán pszichiátriai, hanem speciális szuicidológiai ellátást is igényelnek. A pszichiáterek többségének nincs ilyen irányú képzettségük és nincs is előírás képzési kötelezettségre.

Ezért az ajánlásomat a következőképpen pontosítom: felkérem az egészségügyi minisztert, hogy dolgozza ki az öngyilkosságot megkísérelt betegek ellátásának szakmai szabályait, különös tekintettel az egyes ellátási formák - szomatikus, utána pszichiátriai - jobb összehangolására. Ennek a munkának továbbra is várom az írásban rögzített eredményét.

Továbbá üdvözlöm a Pszichiátriai Szakmai Kollégium kezdeményezését, hogy a már kidolgozott szakmai protokollok öngyilkosságra vonatkozó részeit összegyűjtik és egyeztetik.

6. sz. ajánlás

A miniszter válaszát a 6. sz. ajánlásommal kapcsolatban elfogadom és kérem tájékoztatásul  küldje el azokat az anyagokat, amelyek alátámasztják, hogy a szuicidológiai oktatás szerepel az orvosi és szakdolgozói továbbképzés anyagában.

7-8. sz. ajánlás

A hatáskörök időközbeni változása miatt, felkérem a szociális és családügyi minisztert, hogy a 171/1998. (X. 15.) sz. Korm. rendelet 2. § aa) és 6. § ag) és ah)  pontjában foglalt feladatkörében (1) készítse elő a szociális gondozás kiterjesztését a szuicidológiai megelőzés, ellátás és utógondozás területeire, és (2) dolgoztassa ki az országos mentálhigiénés program keretében a szuicid prevenciós programot. 

II.  A közlekedési. vízügyi és hírközlési miniszter válaszával kapcsolatos állásfoglalás

A közlekedési, vízügyi és hírközlési miniszter és az országgyűlési biztos közötti levelezés azt mutatja, hogy az álláspontokat nem sikerült közelíteni. A lelkisegély telefonszolgálatok  által végzett mentálhigiénés prevenció fontossága miatt azonban ismételtem kezdeményezem, hogy a közcélú távbeszélő szolgáltatások igénybevételének díjáról rendelkező 31/1997 (XII.20) KHVM rendelet (a továbbiakban "távbeszélő díjakról szóló rendelet") 12. §-ban meghatározott díjfizetés nélkül hívható szervezetek körét bővítse ki a közhasznú szervezetként működő lelkisegély telefonszolgálatokkal.

ÚJ AJÁNLÁSOK

Az öngyilkosságot megkísérelt személyek emberi és állampolgári jogai érvényesülésének vizsgálatáról szóló jelentésemben foglalt ajánlásaimra adott válaszok alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993.évi LIX. évi törvény következő új ajánlásokat és kezdeményezéseket teszem:

I. Kezdeményezem, hogy az egészségügyi miniszter
(1) fontolja meg annak a lehetőségét, hogy szakmai körlevélben vagy más módon tájékoztassa az érintetteket az egészségügyi törvény 94. § (1) és 199. § (1) bekezdések értelmezéséről, amely lehetővé teszi a mentőtisztek számára, hogy jogosult legyen sürgős szükség esetén pszichiátriai intézetbe beszállítani a beteget.

(2) dolgozza ki annak szabályait, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyt pszichiáternek is minden esetben meg kelljen vizsgálnia, és jognyilatkozatai érvényességét a pszichiátriai vizsgálat eredményének megfelelően bírálják el.

(3) intézkedjen arról, hogy az öngyilkosságot megkísérelt személyek ellátását végző egészségügyi intézményekben az ellátási igények jobb felmérése és javítása érdekében fordítsanak több figyelmet arra, hogy a számítógépes nyilvántartásban ne csak az első helyen szereplő diagnózist tüntessék fel, hanem a második és harmadik helyre szorult öngyilkossági kísérlet  diagnózist is.

(4) dolgozzon ki programot a beavatkozó egységek (mentők, tűzoltók, rendőrök, háziorvosok) pszichológiai, krízisintervenciós felkészítésére. 

(5) dolgozza ki az öngyilkosságot megkísérelt betegek ellátásának szakmai szabályait, különös tekintettel az egyes ellátási formák (szomatikus, utána pszichiátriai jobb összehangolására.

II. Kezdeményezem, hogy a szociális és családügyi miniszter a 171/1998. (X. 15.) sz. Korm. rendelet 2. § aa) és 6. § ag) és ah)  pontjában foglalt feladatkörében 

(1) készítse elő a szociális gondozás kiterjesztését a szuicidológiai megelőzés, ellátás és utógondozás területeire, és 

(2) dolgoztassa ki az országos mentálhigiénés program keretében a szuicid prevenciós programot. 

III. Kezdeményezem, hogy a közlekedési, vízügyi és hírközlési miniszter a közcélú távbeszélő szolgáltatások igénybevételének díjáról rendelkező 31/1997 (XII.20) KHVM rendelet (a továbbiakban "távbeszélő díjakról szóló rendelet") 12. §-ban meghatározott díjfizetés nélkül hívható szervezetek körét bővítse ki a közhasznú szervezetként működő lelkisegély telefonszolgálatokkal.

Budapest, 1999. szeptember

Gönczöl Katalin