OBH 4082/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Kiss László

Az eljárás megindulása:
Az előzetes letartóztatásban lévő Cs. I. azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert állítása szerint az ellene indított büntető eljárás megalapozatlan, a rendőrség a nyomozás során az eljárási szabályok megsértésével hallgatta ki kiskorú gyermekeit, hozzátartozóit pszichikai kényszer alkalmazásával vették rá, hogy terhelő vallomást tegyenek ellene, őt a rendőrségen fizikailag bántalmazták, továbbá a rendőrség nem tett semmit annak megakadályozására, hogy üresen maradt lakásába idegenek költözzenek. A bejelentés alapján  az 1993. évi LIX. tv. 16. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendeltem el az esetleges alkotmányos visszásság megállapítása érdekében.

Érintett alkotmányos jog:
Jogállamisághoz, jogbiztonsághoz való jog (Alk. 2 .§ (1)bek.) 
Emberi méltósághoz való jog (Alk. 54. § (1) bek.)
Alkalmazott jogszabályok:
1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
3. § (1) Senki sem tekinthető bűnösnek mindaddig, amíg büntetőjogi felelősségét a bíróság jogerős határozata nem állapította meg.
(2) A bűnösség bizonyítása a büntetőügyekben eljáró hatóságokat terheli. A terhelt nem kötelezhető ártatlanságának bizonyítására.
4. § (1) A büntetőeljárásban a személyi szabadságot és más állampolgári jogokat tiszteletben kell tartani, s azok csak az e törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozhatók.
(2) A hatóságoknak az eljárás során biztosítaniuk kell az állampolgári jogokat korlátozó kényszerintézkedések törvényességét.
(3) A hatóságok tartoznak az eljárás résztvevőit jogaikról tájékoztatni és kötelességeikre figyelmeztetni.
60. § (1) A bizonyítékok felderítése, összegyűjtése és biztosítása során e törvény rendelkezései szerint kell eljárni. Jogszabály előírhatja a bizonyítási cselekmények elvégzésének, így különösen a bizonyítási eszközök rögzítésének és megvizsgálásának meghatározott módját.
(2) Erőszakkal, fenyegetéssel vagy más hasonló módon senkit sem szabad vallomásra kényszeríteni.
(3) Az e törvény rendelkezéseivel ellentétesen lefolytatott bizonyítás eredménye bizonyítékként nem vehető figyelembe.
62. § (1) Tanúként az hallgatható ki, akinek a bizonyítandó tényről tudomása van.
63. § (3) Gyermekkorút csak akkor lehet tanúként kihallgatni, ha vallomása olyan bizonyítékot tartalmazhat, amely előreláthatóan másként nem pótolható.
(4) Gyermek- és fiatalkorú tanúkénti kihallgatásánál – a hatóság belátása szerint – gondozója és pedagógus nevelője is jelen lehet.
BH1996. 520. A gyermek- és fiatalkorú tanúkénti kihallgatásánál gondozójának és a pedagógus nevelőjének a jelenléte nem kötelező; eljárási szabálysértés ha ezeknek a tanúknak a nyomozás során tett vallomását a bíróság kizárja a bizonyítási eszközök köréből [Be. 63. § (4) bek.].
66. § (1) A tanúvallomást megtagadhatja
a) a terhelt hozzátartozója;
b) az, aki magát vagy hozzátartozóját bűncselekmény elkövetésével vádolná, az ezzel kapcsolatos kérdésben;
(2) A tanút mentességére kihallgatása előtt, illetőleg mihelyt a mentesség ismertté vált, figyelmeztetni kell. Ennek megtörténtét, valamint a tanúnak a figyelmeztetésre adott válaszát jegyzőkönyvbe kell venni. A tanúvallomás megtagadásának jogosságáról a hatóság dönt.
BH1992. 164. I. A bizonyítékok körébe nem vonható a vádlott hozzátartozójának a nyomozás során tett az a tanúvallomása, amelynek megtétele előtt a nyomozóhatóság elmulasztotta a mentességi jogára való figyelmeztetést [Be. 67. § (3) bek.].
67. § (1) A vallomástétel akadályát figyelembe kell venni, ha az akár a bűncselekmény elkövetésekor, akár a kihallgatáskor áll fenn.
(3) A 65–66. § rendelkezései ellenére kihallgatott tanú vallomása bizonyítási eszközként nem vehető figyelembe.
Megállapított tényállás:
	Cs. I. panaszost 1996. július 8-án emberölés kísérlete miatt a BRFK. XVIII. ker. Rendőrkapitányság őrizetbe vette, majd a Fővárosi Bíróság előzetes letartóztatásba helyezte. A tényállás szerint július 8-án az esti órákban közös italozást követően késsel megszúrta F. G. budapesti lakost. A Fővárosi Főügyészség 1997. március 3-án kelt vádiratában különös visszaesőként elkövetett emberölés bűntettének kísérlete miatt emelt vádat a panaszos ellen, tekintve, hogy 1995. március 23-án szabadult ugyancsak emberölés és más bűncselekmények miatt kiszabott korábbi börtönbüntetéséből. Szabadlábra helyezési kérelmeit a Fővárosi Bíróság és a Legfelsőbb Bíróság elutasították. 1997. május 29-én a Fővárosi Bíróság a panaszost hat évi, illetve a korábbi ítéletéből le nem töltött további három évi szabadságvesztésre ítélte. A Legfelsőbb Bíróság az ítéletet 12 év szabadságvesztésre súlyosította.
	A panaszos 1997. április 7-én érkezett első beadványát követően több újabb beadvánnyal fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, amelyekben kifogásolta, hogy a bíróság nem hallgatta meg a tanúit és ártatlanul elitélte. Az  1993. évi LIX. törvény szerint a bíróságok nem tartoznak az országgyűlési biztos vizsgálati hatáskörébe, ezért a vizsgálat ezekre a beadványokra nem terjedt ki.

A vizsgálat megállapításai:
	
	A panaszos első beadványában sérelmezett - őrizetbe vételének körülményeivel, bántalmazásával, a hozzátartozóinak kihallgatásával, valamint lakásának kifosztásával kapcsolatos - események vizsgálata során, az eljárást folytató XVIII. kerületi Rendőrkapitányságtól és a Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivataltól beszerzett adatok alapján a következők voltak megállapíthatók:
	A rendőrségi kihallgatás során történt bántalmazás, 4330 forint készpénze, karórája és egyéb személyes tárgyai eltűnése miatt a panaszos feljelentést tett a Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatalnál. A Nyomozó Hivatal Nyom. 795/1996. számon kényszervallatás bűntette miatt nyomozást folytatott a XVIII. ker. rendőrkapitányság három beosztottja ellen. A nyomozati iratokat vádemelési javaslattal 1997. április 21-én a Budapesti XVIII.-XIX. kerületi Ügyészségnek küldték meg. A nyomozás eredményéről a panaszost tájékoztatták. A tájékoztatásra a beadvány elküldése után került sor, ezért az a panaszos előtt még nem volt ismert. A kényszervallatás sértette a panaszosnak az emberi méltósághoz való jogát, azonban a jogsérelmet az ügyészség eljárása orvosolta. 
	Az eljárással kapcsolatban kifogásolta, hogy az állítása szerint a rendőrök által okozott sérüléseit a Péterffy Sándor utcai kórházban nyolc napon belül gyógyulónak minősítették, ezzel szemben a Tököli BV. Kórházban októberben készített röntgen felvétel arccsont és orrcsont törést mutatott ki. Az elfogásáról készített rendőri jelentés szerint két tanú látta, amint Cs. I. és F. G. veszekedtek, téglával dobálták egymást, majd Cs. odament egy ott parkoló Trabanthoz, feltépte az ajtaját és kitörte belőle a kormányt. Ezek után megkérdezte a tanúkat, hogy mit lesnek és odament hozzájuk. Elmondta nekik, hogy együtt ittak valahol és F. arcul ütötte egy sörösüveggel.
	A panaszos sérelmezte, hogy letartóztatása során 12 éves fiát kihallgatta a rendőrség, anélkül, hogy a kihallgatáson szülő vagy gondozó részt vett volna. Véleménye szerint a  gyermekkorú vallomását pszichikai kényszer alkalmazásával kényszerítették ki és a kihallgatásra azért került sor, hogy a rendőrség az előzetes letartóztatásához szükséges terhelő bizonyítékokhoz jusson. Ebben az ügyben ugyancsak feljelentést tett. Az Ügyészségi Nyomozó Hivatal Nyom. 200/1997. számon a gyermekkorúval szemben elkövetett kényszervallatás bűntettének alapos gyanúja miatt rendelte el a nyomozást. 1997. május 16-án a Hivatal bűncselekmény hiányában megszüntette a nyomozást, a határozat ellen Cs. I. panasszal élt. A Fővárosi Főügyészség a panaszt 1997. július 2-án elutasította.
	A panaszos beadványában előadta, hogy letartóztatása után a lakásába ismeretlen személyek költöztek, akik élettársát is megakadályozták a lakás használatában. Feljelentését a XVIII. ker. Rendőrkapitányság nem fogadta el, amikor pedig a kerületi önkormányzathoz fordult segítségért, azt a választ kapta, hogy forduljon a bírósághoz. 1996. november 25-én az önkormányzat tájékoztatta, hogy felkérték a rendőrséget a lakás használóinak ellenőrzésére. 1997. január 30-án élettársától tudta meg, hogy a lakást az ott lakók elhagyták, de minden bútorzatot magukkal vittek. A panaszos időközben keresetet nyújtott be a XVIII.-XIX. kerületi Bírósághoz. A vizsgálat megállapította, hogy a XVIII. kerületi Rendőrkapitányság magánlaksértés vétségének gyanúja miatt nyomozást rendelt el. A 158-817/1997. bü. számú eljárás keretében meghallgatták a panaszos testvérének barátnőjét, aki elmondta, hogy a lakásban a Cs. testvérek, majd Cs. I. letartóztatása után a panaszos testvére és annak élettársa laktak. A meghallgatott 1996. szeptember végén került kapcsolatba a panaszos testvérével és minden nap a lakásban aludt. Kapcsolatuk 1997. január végén szakadt meg, amikor a panaszos testvérét is letartóztatták. A lakást közösen zárták le, a bútorzat ekkor még megvolt.
	A beadványban összefoglalt panaszokkal kapcsolatban a vizsgálat megállapította, hogy az ügyekben eljáró hatóságok a panaszos hozzájuk intézett kéréseire, feljelentéseire a jogszabályoknak megfelelően intézkedtek, eljárásaikkal összefüggésben alkotmányos visszásság nem volt megállapítható.
	A panaszos 1997. április 29-én érkezett, második beadványában sérelmezte, hogy a Legfelsőbb Bíróság helyben hagyta a Fővárosi Bíróságnak a vádlott előzetes letartóztatását fenntartó és a szabadlábra helyezési kérelmét elutasító végzését. A beadványban foglaltakat az országgyűlési biztos hatáskör hiánya miatt nem vizsgálta.
	A panaszos 1997. június 26-án ismét az országgyűlési biztoshoz fordult. Beadványában kérte az ítélet hatályon kívül helyezését, kifogásolta, hogy védője indítványait a bíróság nem vette figyelembe, élettársát és gyermekét a bíróság nem hallgatta ki tanúként, továbbá nem vették figyelembe több szakértő véleményét. A beadványban foglaltakat az országgyűlési biztos hatáskör hiánya miatt nem vizsgálta.
	Az 1997. augusztus 27-én, november 12-én és 1998. március 18-án érkezett újabb beadványokban a panaszos a másodfokú eljárással kapcsolatos sérelmeit, elégedetlenségét fogalmazta meg. Ezeket - állítása szerint - egy 49 oldalas beadványban a Legfelsőbb Bíróságnak is megküldte. A beadványokban foglaltakat az országgyűlési biztos hatáskör hiánya miatt nem vizsgálta.
	A megállapításokat összegezve az ügyben az országgyűlési biztos intézkedésére nincs szükség, a vizsgálatot alkotmányos visszásság hiányában, illetve a panaszos ismételt beadványai tekintetében hatáskör hiányában  befejezem.

Budapest, 1998. március

Dr. Polt Péter