OBH 1919/1997.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr. Zsiga Jánosné
Az eljárás megindulása

	A Magyar Televizió 1997. január 25-i TV Hiradó című műsorában arról adott tájékoztatást, hogy előző éjjel a Kőszegi Szociális Gondozó Otthon előtt hagytak egy ruhátlan vérző újszülöttet, aki később kihűlés és elvérzés következtében meghalt. A rendőrség képviselője a megindított nyomozásról - egyebek között - elmondta, hogy " több tucat" nőn végeztek orvosi vizsgálatot.
	Minthogy az adott esetben az Alkotmány 2.§ (1) bekezdésében, továbbá az 54. §. (1) bekezdésében foglaltak alapján a jogbiztonsághoz való jog sérelmén túlmenően felmerült az emberi méltósághoz fűződő alkotmányos jog sérelmének megvalósulása, ezért indokoltnak tartottam vizsgálat elrendelését.

Az adott tényekkel kapcsolatos vizsgálat megállapításai

	1./ Ismeretlen személy 1997. január 24-ről 25-re virradó éjszaka a Kőszegi Gondozási Központ előtti járdára tett egy újszülött leánygyermeket. A Gondozási Központ ügyeletes nővére január 25-én 02 óra 40 perckor fedezte fel a csecsemőt, akit a mentők a szombathelyi Markusovszky Kórházba szállítottak. Ide 03 óra 05 perckor érkeztek meg. Az intenzív orvosi kezelés ellenére a csecsemő 06 óra 25 perckor meghalt. A halál oka az igen nagymértékű lehűlés következtében beállott oxigénhiányos állapot, s az ennek következtében létrejött keringési - légzési elégtelenség volt. 
A csecsemő megtalálásakor tett bejelentés alapján a Kőszegi Rendőrkapitányság a Vas Megyei Rendőr-főkapitányság Központi Bűnügyi Szervével együttesen kezdte meg a vizsgálatot. A szülés és a csecsemő megtalálása között már nyomban kitűnő rövid időre is tekintettel - amely az orvos-szakértői vélemény szerint minimum 30, maximum 60 perc volt - az anya felkutatása érdekében kezdtek el nyomozni. A rendőrség az 1997. január 25. napján elrendelt nyomozás keretében a sajtó útján is kérte a lakosság segítségét az anya kilétének megállapításához.
	A Vas Megyei Rendőr-főkapitány által - felkérésemre adott - tájékoztatás szerint a rendőrség - a lakossági bejelentések mellett - "sok információhoz jutott a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 32. §-a, valamint a bűnügyek rendőrségi nyomozásáról szóló 40/1987. számú belügyminisztériumi utasítás 62. és 63. pontja alapján végzett adatgyűjtés, illetve felvilágosítás-kérés során is."  Az utóbb hivatkozott, és már 1997. január 25. napján foganatosított adatgyűjtés keretében összesen hat nő neve merült fel az esettel kapcsolatban akiket a rendőrség  szóban felkért arra, hogy önként vessék alá magukat a terhességgel és az esetleges szüléssel kapcsolatos szülész-nőgyógyász szakorvosi vizsgálatnak. Az ennek eleget tevő nők az orvosi vizsgálatról készített - mindegyikük esetében nemleges eredményről szóló - szakorvosi igazolást a rendőrség rendelkezésére bocsátották. Az 1997. január 25. és 30. napján tanúként kihallgatott gondozónő kivételével a többi öt személyt ugyanekkor sem gyanúsítottként , sem pedig tanúként nem hallgatták ki. Az utóbb említett személyek tanúkénti kihallgatására csupán jóval későbbi időben, 1997. február 24. illetve 28. napján került sor.
	A Vas Megyei Rendőr-főkapitányság  Vizsgálati Osztálya   az emberölés  bűntette miatt
ismeretlen tettes ellen indított nyomozást 1997. május 26. napján kelt 26/1997. bü. számú határozatával a Be 139. § (1) bek. b./ pontja I.fordulata alapján megszűntette.
	2./ A büntető eljárásról szóló 1973. évi I. törvény 4. §-a (1) bekezdésében foglalt alapelv szerint a büntető eljárásban a személyi szabadságot és más állampolgári jogokat tiszteletben kell tartani és azok csak a törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozhatók.
	Ezzel összefüggésben a Be. 5. §-a (3) bekezdésében megfogalmazott bizonyítás szabadságának elvével kapcsolatban pedig az eljárási törvény -  a bizonyítás törvényességének maradéktalan biztosítása érdekében -  a bizonyítási eszközök megszerzésének és felhasz-nálásának megalapozottságát illetően több helyütt kötelező rendelkezéseket tartalmaz. Igy pl. a Be. 60. §-a (2) bekezdése szerint erőszakkal, fenyegetéssel, vagy más hasonló módon senkit sem szabad vallomásra kényszeríteni. A Be. 62. § (1) bekezdése alapján tanúként az hallgatható ki, akinek a bizonyítandó tényről tudomása van. Ugyanakkor pedig a Be. 63. § (5) és (6) bekezdésében foglaltak lehetővé teszik a tanú személyi adatainak elkülönítve, zártan történő kezelését.
	A nyomozási iratok tartalmából megállapíthatóan a jelen esetben a nyomozást 1997. január 25. napján rendelték el, és már ugyanezen a napon sor került a rendőrség részéről K.M.-nek, Zs. A,-nénak,  T. M.-nak, T. E.-nek és Zs. G.-nénak, majd január 27-én N.A.-nak a terhességgel és az esetleges szülés tényével kapcsolatos szülész-nőgyógyász szakorvosi vizsgálatra való felhívására.  A nyomozási iratoknál lévő rendőri jelentésekből következtethetően az orvosi vizsgálatra felkért hat nő közül öten, feltehetően a rendőri adatgyűjtés keretében beszerzett információk alapján kerültek  a nyomozó hatóság  vizsgálódási körébe, mig a hatodikként szóbajövő felfedező tanú ugyancsak fiatal nő volt. 
	Az adott esetben foganatosított orvosi vizsgálattal érintett személyek egyikét sem hallgatták ki gyanúsítottként. Az 1997. január 27. napján tanúként kihallgatott T. M.  gondozónő  kivételével pedig valamennyiük tanúkénti kihallgatására csupán 1997. február utolsó hetében került sor. Nyilatkozataikból kitűnően a rendőrség felkérése alapján, de kényszer alkalmazása nélkül járultak hozzá az orvosi vizsgálatukhoz. Az egyikük /T. M./ ezt előbb megtagadta, emiatt azonban  - vallomása szerint - őt semmi hátrány nem érte, ilyennel nem is fenyegették. 
	3./ A rendelkezésre álló adatok tükrében azonban a rendőrségnek a fentebb részletezett eljárása  a következőkben kifejtett okoknál fogva alkotmányos visszásságot idézett elő. 
	a./ A rendőrség a szóban lévő eljárási cselekménnyel nem csupán indokolatlanul szélesre terjesztette ki az esetlegesen gyanúsítható személyek körét, hanem egyúttal olyan kényszerhelyzetbe hozta a szakorvosi vizsgálatra felkért nőket, hogy azoknak - a gyanú elkerülése érdekében - végül is nem volt más választásuk. Nem kétséges ugyanis, hogy nevezetteket a rendőrség által teremtett helyzet vezette arra a felismerésre, hogy a velük szemben felmerült gyanú tekintetében eredményesen csak úgy tisztázhatják magukat, ha a kizárásukat eredményező orvosi igazolást szereznek. Gyanúsítottnak nem tekintették őket, egyébként ennek a Be 132. § (1) bekezdésében megkívánt feltételei nem is állottak fent. Mindez különösen vonatkozik a felfedező tanúra, akit segítségnyújtás elmulasztása miatt - tehát egyéb jogcímen is - gyanúsítottnak tekintet a nyomozó hatóság, de ugyanakkor őt sem nyilvánították terheltté. 
	b./ A Be. 62. § (1) bekezdése szerint tanúként az hallgatható ki, akinek a bizonyítandó tényről tudomása van. Az orvosi vizsgálattal érintett személyek vallomásai a szóban lévő bűncselekménnyel kapcsolatos semmiféle tényt nem tartalmaznak, hanem valamennyiük esetében - így ebben a tekintetben a felfedező tanút is ideértve - azt, hogy a rendőrség felkérte őket orvosi vizsgálatra, ennek önként vetették alá magukat, a kihallgatásukat megelőző orvosi vizsgálathoz utólag írásos jóváhagyásukat adják, továbbá ezen adatok rendőrségi felhasználásához hozzájárulnak.	
	A szóban lévő esetben utólag tanúként kihallgatott személyeknek nyilvánvalóan semmiféle tudomásuk nem volt " a bizonyítandó tényről". Így az orvosi vizsgálat után hetek múlva történő kihallgatásukra a rendőrség utólagos önigazolási célja miatt került sor. 
	c./ A bűnügyek rendőrségi nyomozásáról szóló 40/1987. számú belügyminiszteri utasításnak az adatgyűjtésre vonatkozó 62. és 63. pontját a 15/1990. számú belügyminIszteri  utasítás hatályon kívül helyezte. Igy az adott esetben a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 32. §-a alapján a rendőri feladatok teljesítéséhez szükséges körben csupán felvilágosítás kérésére  volt törvényes lehetőség.
	Mindezekhez képest tehát az orvosi vizsgálattal érintett személyeknek az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogbiztonsághoz való jog sérelme mellett az 54. § (1) bekezdésében írt emberi méltósághoz fűződő jog megsértése alkotmányos visszásságot idézett elő.

Ajánlás

	Az 1993. évi LIX. törvény 20. §-a (1) bekezdésében írt jogkörömben - a fentebb említett alkotmányos visszásság jövőbeli előfordulásának elkerülése érdekében is - felkérem az Országos Rendőrfőkapitányt, mint a visszásságot előidéző Vas Megyei Rendőr-főkapitányság felügyeleti szervét, hogy a hasonló jellegű bűncselekmények nyomozása során, a bűnüldözés eredményességéhez és hatékonyságához fűződő - kétségkívül rendkívül jelentős - szempontok mellett, ne csupán formálisan vegyék figyelembe a Be. 60. §-ának a bizonyítás törvényességét szabályozó előírásait. Ezért tehát - különösképpen alig körvonalazódó gyanú esetében - egyrészt a konkrét cselekményre összpontosítottan, reális szempontok alapján határozzák meg az esetleg gyanúsítható személyek körét, s az ilyen módon szorosan megszabott keretek között foganatosított eljárási cselekmények az egyéb jogszabályok /köztük a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény, valamint a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról szóló 1992. évi LXIII. törvény/ idevonatkozó előírásaival is álljanak összhangban.

Budapest, 1997. július
Gönczöl Katalin