Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-978/2012. számú ügyben
(Kapcsolódó ügyek: AJB-972/2012; 973/2012; 974/2012; 975/2012; 977/2012; 978/2012; 980/2012; 995/2012; 1024/2012; 1068/2012; 2206/2012.)

Előadók: dr. Berkes Lilla
dr. Kristó Annamária
Az eljárás megindítása
Hivatalomhoz 2010-től folyamatosan érkeztek – többségében a főváros különböző kerületeiből – olyan beadványok, amelyekben a panaszosok az egyedi kéményeik vonatkozásában a kötelező kéményseprő-ipari közszolgáltatást, illetve az azzal kapcsolatos eljárást sérelmezték. A panaszosok egyöntetűen kifogásolták úgy a közszolgáltatást végző társaság, mint az építésügyi hatóságok eljárását.
A beadványokban foglaltakkal kapcsolatban a jogállamiság elvének, a jogbiztonság követelményének sérelme, valamint a jogorvoslathoz és a tulajdonhoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja merült fel, ezért a panaszokkal összefüggésben az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdése alapján, 2011-ben átfogó vizsgálatot indítottam. Az időközben bekövetkezett jogszabályváltozás miatt vizsgálatomat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) rendelkezései alapján folytattam le.
A vizsgálat eredményes lefolytatása érdekében az Ajbt. 21. §-ában kapott felhatalmazás alapján a konkrét ügyekre vonatkozóan a panaszosok által becsatolt dokumentumokon túl, a kéményseprő-ipari szolgáltatással, és a hatósági eljárással kapcsolatos álláspontjuk megismerése érdekében több fővárosi elsőfokú, valamint a másodfokú építésügyi hatóságtól, továbbá a FŐKÉTÜSZ Fővárosi Kéményseprőipari Kft. (a továbbiakban FŐKÉTÜSZ Kft.) vezetőjétől kértem tájékoztatást. 

Érintett alapvető jogok és alkotmányos értékek
–	A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”)
–	Tisztességes hatósági eljáráshoz való jog (Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.”)
–	Jogorvoslathoz való jog (Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdés: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási szervek döntése ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”)
–	Tulajdonhoz való jog (Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van a tulajdonhoz és az örökléshez.”)

Alkalmazott jogszabályok 
–	a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.)
–	a társasházakról szóló 2003. évi CXXXIII. törvény (a továbbiakban: társasházi törvény)
–	az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény (a továbbiakban: Étv.)
–	a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.)
–	Magyarország helyi önkormányzatairól szóló 2011. évi CLXXXIX. törvény (a továbbiakban: Mötv.)
–	az egyes helyi közszolgáltatások kötelező igénybevételéről szóló 1995. évi XLII. törvény (a továbbiakban: Kötv.)
–	a kéményseprő-ipari közszolgáltatásról szóló 2012. évi XC. (a továbbiakban: újKkötv.) 2013. január 1-jén lép hatályba,
–	az országos településrendezési és építési követelményekről szóló 253/1997. (XII. 20.) Korm. rendelet (a továbbiakban: OTÉK)
–	az építésügyi hatósági eljárásokról és az építésügyi hatósági ellenőrzésről szóló 193/2009. (IX. 15.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. r)
–	a kéményseprő-ipari közszolgáltatásról szóló törvény végrehajtására kiadott 347/2012. (XII. 11.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Vhr.)
–	a kötelező kéményseprő-ipari közszolgáltatásról szóló 27/1996. (X. 30.) BM rendelet (a továbbiakban: BM r.)
–	a kéményseprő-ipari közszolgáltatás ellátásának szakmai szabályairól szóló 63/2012. BM rendelet (a továbbiakban: újBM r.)
–	a kötelező kéményseprő-ipari közszolgáltatásról szóló 74/1997. (XII. 30.) Főv. Kgy. rendelet (a továbbiakban: Kgy. r.)

A megállapított tényállás
Először is a panaszosok beadványaiban foglaltakat, majd pedig a megkeresett szervek válaszait ismertetem.

A./ Panaszok:
AJB-972/2012 (XIV. kerület) számú ügyben a panaszos előadta, hogy kétlakásos társasházban lakik, nincs közös képviselőjük, és közös költséget sem fizetnek, a tulajdonostársak önállóan intézik az ügyeiket.
A panaszos előadta azt is, hogy az éves ellenőrzés során kéménybélelésre kötelezték, ami másfél millió forintjába került. Elmondása szerint szomszédja kéményének a bélelésére is kötelezték azzal, hogy ellenkező esetben kizáratják a gázszolgáltatásból.
A panaszos különösen azt sérelmezte, hogy évek óta értelmetlen vitában áll a szolgáltatóval, és a vonatkozó jogszabályok nem biztosítanak számára sem szakértő, sem bírósági felülvizsgálati lehetőséget annak megállapítására, hogy jogos, vagy rosszul értelmezett jogosultság alkalmazása miatt került ebbe a helyzetbe. 

AJB-973/2012 (XIV. kerület) számú ügyben a panaszos ingatlanuk tetőterében 2001-ben önálló lakás kialakítására építési engedélyt kapott. Az építkezés félbeszakadt, a lakóépületben nem lakik senki (lakatlan). A folyamatban volt építkezés miatt a gázvezetéket elzárták, így fűtési lehetőség sincs az épületben. Ennek ellenére a FŐKÜTÉSZ Kft. minden évben „ellenőrzi” a kéményeket, és azután díjat ró ki a panaszosra. A panaszos minden évben aláírta a sormunkakönyvet és kifizette a díjat annak ellenére, hogy azzal nem értett egyet, és jogtalannak tartotta. 
Panasszal fordult a kerületi kirendeltség vezetőjéhez, a Főpolgármesteri Hivatal Kommunális Ügyosztályához, majd a FŐKÉTÜSZ Kft. központjához, azonban jogszabályokra való hivatkozással panaszát mindenhol elutasították, és továbbra is kötelezték a díjak kifizetésére.
A panaszos azért kérte panaszának kivizsgálását, mert a szolgáltatóval folytatott meddő vita tisztázására nincs jogorvoslati lehetősége, kiszolgáltatott helyzetében egy használatbavételi engedéllyel nem rendelkező, lakatlan ingatlan kéményei után állapít meg a szolgáltató fizetési kötelezettséget.

AJB-974/2012 (XI. kerület) számú ügyben a panaszos azért fordult hozzám, mert társasházuk egyik lakója a 90-es évek közepe táján a ház tetőterét beépítette, ennek során a ház két kéménye közül az egyikhez a kijutást megszüntette, illetve új kéményt is létesített, a panaszos által használt kémény azonban a mai napig hozzáférhető. Ezt az állapotot egészen 2010-ig a kéményseprők tudomásul vették, amikor is a kémények megközelíthetetlensége okán, a tetőjárda hiánya miatt a FŐKETÜSZ „életveszélyt” észlelt. Az Önkormányzat ennek alapján határozatban kötelezte a tulajdonosokat a kémények szabályossá tételére.
A panaszos sérelmezte, hogy a lakásukhoz tartozó kémény környékét nem érintette a beépítés, az egy lapos tetőrészről a kéményseprő számára könnyen elérhető. 
A panaszos vitatta a lapos tetőn a költséges tetőjárda megépítésének szükségességét, ezért levélben és telefonon is megkereste az építési osztályt. Az építési osztály a panasz kivizsgálása címén a vonatkozó jogszabályokról való tájékoztatáson túl arról értesítette a panaszost, hogy „A kötelezettek, illetve a vonatkozó kémények tekintetében […] határozatának módosítására csak a FŐKÉTÜSZ Kft. […] figyelmeztető […] levelének módosítása estén van lehetősége az építésügyi hatóságnak.”

AJB-975/2012 (XVI. kerület) számú ügyben a panasztevő előadta, hogy 30 éve nem végez az ingatlanán semmiféle szolgáltatást a kéményseprő. Tevékenysége kimerül annyiban, hogy a díjat minden évben beszedi. A panasztevő mindezt megelégelte és nem fizette ki a követelt díjat, mert a kémény tisztítását évek óta maga végzi.
A panasztevő sérelmezte, hogy ezt követően eljárást indított a polgármesteri hivatal, mert úgy ítélte meg, hogy a be nem vizsgált kéménye életveszélyes. Az ügyben írt a szolgáltatónak és a polgármesternek, de választ nem kapott.
A panasztevő előadta, hogy régen a kéményseprő kigolyózta, kiégette a kéményeket, a tapasztalata szerint manapság semmit nem csinál a szolgáltató, csak beszedi a díjat. A panasztevő bízik abban, hogy az ombudsmani vizsgálat eredménye is rámutat a problémára és a szolgáltató a jövőben minden házban elvégzi a kémények karbantartását, tisztítását, amely alapja lehet a jogszerűen követelhető kéményseprői díjnak.
A csatolt dokumentumok tanúsága szerint a FŐKÉTÜSZ Kft. az építésügyi hatósághoz fordult, ahol azonnal határozatban tiltották meg a kémények használatát és a panaszost határidő megjelölésével kötelezték arra, hogy az épületben lévő kéménynek az építési előírásoknak való megfelelőségét a kéményseprő nyilatkozatának igazolásával nyújtsa be a hatósághoz. A határozat indoklásában a hatóság az ellenőrizetlen kémények tekintetében építésügyi jogszabályokra hivatkozva megállapította, hogy jelen állapot az építési szabályokkal ellentétes, az építményrész hiányossága az élet és egészséget veszélyezteti, a rendeltetésszerű és biztonságos használatra nem alkalmas. Ezt követően nemteljesítés miatt a panaszost megbírságolták.
Később a 2009 és 2010. évi ellenőrzés során FŐKÉTÜSZ Kft. sormunkakönyv-tanúsítványa szerint nem észleltek problémát – így az építésügyi hatóság megállapította, hogy az eljárás további folytatására okot adó körülmény már nem áll fenn, és az eljárást megszüntette.

AJB-977/2012 (Hévíz) számú ügyben a panaszos saját, több évtizedes tapasztalataira hivatkozva a Kötv., valamint a BM r. szabályait kifogásolta. 
Beadványában előadta, hogy 21 éve költöztek a családi házukba és a kéményseprő ebben az időtartamban az 1 mm-es alumínium lemezből készült csővel bélelt kéményüket még felszólításra sem volt hajlandó megvizsgálni. 
A panaszos álláspontja szerint az említett BM rendelet 4. és 6. §-ában foglalt rendelkezések már a rendelet hatályba lépésekor elavultak voltak. Az 1980-as évek végétől már alumínium lemezzel, saválló lemezzel bélelték a kéményeket, az utóbbi időszakban pedig műanyag bevonatot képeznek a kémények belsejében. A hivatkozott szakaszokban foglalt rendelkezéseket a technológiai fejlődés már rég meghaladta. A szabályozás nem veszi figyelembe a most használatos gázkészülékek által kibocsátott égéstermékek összetevőit sem.
A panaszos elmondása szerint az elmúlt 21 év alatt minden évben megjelentek a kéményseprők és begyűjtötték az aktuális díjat, de felszólítás ellenére sem voltak hajlandók bármit átvizsgálni. Hiába kérte őket, hogy a megfizetett díj ellenében szolgáltassanak is valamit, mindig azt a választ adták, hogy mit vizsgáljanak ezen a kéményen, jó így, ahogy van.

AJB-978/2012 (XI. kerület) számú ügyben a panaszos beadványában előadta, hogy társasházuk 1967-ben épült, lakásonként kisméretű téglából falazott kéménnyel, és a kazánházban 1db központi kéménnyel. Az épület fűtését központi kazánnal (előbb szén-, később gáztüzeléssel) biztosították, majd 2004-ben a fűtést lakásonként, egyedi külsőfali zárt égésterű falikazánokkal (gázkonvektor) oldották meg. Ezt követően társasházuk összes kéményét a jogszabály előírásainak megfelelően használaton kívül helyezték, ezt azonban a FŐKÉTÜSZ Kft. nem ismeri el, a kéményeket továbbra is „ellenőrizni”, és a munkát számlázni kívánja. Ezt követően számos levélben tiltakoztak a használaton kívül helyezett kéményeik vizsgálata, és a jogtalan számlázás ellen, ám ez nem vezetett eredményre. 
Panaszának alátámasztására előadta azt is, hogy a kéményeiket soha nem használták, azok a vonatkozó rendeletek, és a szabványok előírásainak nem felelnek meg, ezért égéstermék elvezetésére nem használhatók, kéményként nem üzemeltethetők. Az ingatlan rendelkezik a tartalék fűtés lehetőségének biztosítására elegendő villamos-energiával.
A kéményellenőrzések során a FŐKÉTÜSZ Kft. munkatársait több alkalommal kérték a használaton kívüli állapot jegyzőkönyvben való rögzítésére, akik erre nem voltak hajlandóak. 
A panaszos csatolta a használaton kívüli kémények nyilvántartásból való törlése érdekében a szolgáltatóval folytatott, több év alatt keletkezett levelezést is.
A panaszos közszolgáltatóhoz intézett leveleiben következetesen kitartott a BM r.-ben előírtak szerint használaton kívül helyezett kéményeik nyilvántartásból való törlése mellett, és arra való tekintettel, hogy a lefalazott, használaton kívül álló kéményeiken semmiféle közszolgáltatási tevékenységet nem végeznek, és azt nem is kötelesek igénybe venni, a társasház megtagadta – az álláspontjuk szerint – jogosulatlanul leszámlázott díjak kifizetését.
Válaszleveleiben a közszolgáltató a BM r.-re való hivatkozással nem ismerte el a kémények használaton kívüliségét, és fenntartotta, hogy azokat továbbra is tartalékkéményként tartja nyilván, amelyek esetében is kötelező a közszolgáltatás igénybevétele. 
A levelezésből kitűnik, hogy négy lakásról és hét (használaton kívül helyezett) egyedi kéményről van szó. A szolgáltató tényként elismerte, hogy a társasház lakásonkénti egyedi fűtésre tért át, melyet külső fali zárt égésterű fali kazánokkal oldottak meg, azonban az átállással kapcsolatos építési- és használatbavételi engedélyek bemutatását hiányolták.
A szolgáltató arra vonatkozóan, hogy a használaton kívüli kéményeket miért tartja nyilván tartalékkéményekként leveleiben a következőkkel érvelt: 
A társasház lakásonkénti egyedi fűtésre tért át, melyet külső fali zárt égésterű fali kazánokkal oldottak meg. Az átállással kapcsolatos építési- és használatbavételi engedélyeket a FŐKÉTÜSZ Zrt. részére nem mutatták be.
A társasháznak 7 db egyedi tartalék kémény járata és 1 db tartalék központi kéménye van,  a tartalék kéményért nem kívánnak fizetni arra való hivatkozással, hogy az használaton kívüli kémény. Ez általánosan elterjedt tévedés, a BM rendelet előírásai ugyanis különbséget tesznek a tartalék és használaton kívüli kémények között. Előbbiek azok, amelyek tüzelőberendezés bekötéssel ugyan nem jellemezhetőek, mert a tényleges igénybevétel a más rendszerű hőellátás miatt nem áll fenn, de a fokozott biztonság miatt használható állapotban való tartásuk szükséges. A használaton kívüli kéményeket ellenőrizni, tisztítani nem kell, ezek a FŐKÉTÜSZ Zrt. nyilvántartásaiban sem szerepelnek, azonban ahhoz, hogy egy kémény e kritériumoknak eleget tegyen, előzetesen a tartalék jellegéből használaton kívülivé kell átalakítani. Tartalék kémény használaton kívüli helyezése csak kéményseprő szakvéleményezéssel lehetséges.
A BM r. 18. § (3) bekezdése értelmében meglévő kémény felújítását, illetőleg valamely kéménynek használaton kívüli kéménnyé történő átalakítását a munka megkezdését megelőző 15 nappal a tulajdonos írásban köteles a szolgáltatónak bejelenteni.
Mivel a társasház rendelkezik tartalék kéményekkel, a FŐKÉTÜSZ Zrt.-nek nem áll módjában a kéményseprő-ipari közszolgáltatástól, illetve annak költségétől eltekinteni. 
Az OTÉK 94. § (1) bekezdése szerint a tartalékfűtés lehetőségéről gondoskodni szükséges: 
a.) minden lakás legalább egy lakószobájában
b.) minden olyan helyiségben, ahol folyamatos tartózkodás szükséges.
A tartalékfűtés lehetőségéről szilárd tüzelőanyaggal üzemeltethető tüzelőberendezés céljára alkalmas, gravitációs üzemű kéménnyel (füstcsatorna) – olyan szilikát alapanyagból, fémből, műanyagból vagy ezek együtteséből kialakított jellemzően függőleges tengelyirányú építménynek, épület- vagy épületgépész szerkezetnek minősülő, zártszelvényű, gravitációs vagy mesterséges áramlás elvén működő rendszer, amely alkalmas a tüzelőanyag elégetésével működő tüzelőberendezés (hőtermelő berendezés) füstgáza (égésterméke) elvezetésére – vagy egyidejűleg és folyamatosan igénybe vehető többlet villamos energia biztosításával kell gondoskodni.
Ha az ingatlan tartalék fűtését elektromos úton biztosítják, a tartalék kémények használaton kívül helyezhetőek.
Elektromos tartalék fűtés esetén be kell nyújtani a FŐKÉTÜSZ Zrt. XI.-XXII. kerületi kirendeltségére az építmény elektromos rendszeréről szóló szakértői véleményt, mely igazolja, hogy biztonságosan – tűz és érintésvédelmi szempontok szerint – alkalmas a folyamatos többlet villamos energia fogadására, továbbá a területileg illetékes áramszolgáltató nyilatkozatát arról, hogy a többlet villamosenergia rendelkezésre áll.
Ha a panaszos ezek után is még megmarad eredeti elhatározása mellett – alkalmanként külön térítés ellenében – a helyszínen kijelölik a megszüntethető kéményt vagy kéményeket, majd a szükséges használaton kívül helyezési munkálatok a panaszos részéről történő elvégzését követően, az ő biztonsága érdekében is meggyőződnek arról, hogy azok a kémények kerültek-e használaton kívül, amelyeket előzetesen kijelöltek. 

AJB-980/2012 (Kál) számú ügyben egy idős, 82 éves szakiparos előadta, hogy a MÁV-nál 21 évig több nagyvárosban szárító kemencéket és kazánokat épített vagy javított, ezért megfelelő szaktudása birtokában maga végzi a kéményei tisztítást. Tizennyolc éve szilárd tüzelőanyagot nem használ, így ebben a kéményben semmiféle szennyeződés sem keletkezhet, és nem is keletkezik. A gázkazán „szellőzőcsövébe a 18 év alatt gyűszűnyi piszok sem gyűlt össze”, így ezeket saját maga karbantartja, ellenőrzi.
Sérelmezte, hogy három kémény után kellene fizetnie. A lakását 1983-ban építette, és még az után a kémény után is fizetnie kell, amelyiket soha nem használt. A kéményseprő azt ajánlotta, hogy tegyen egy lemezt a kémény tetejére, a téglára és nem kell a lefedett kéményért fizetni. A panaszos válasza az volt, hogy az életveszélyes, mert a villám belecsap, ami komoly károkat okozhat. 
Előadta azt is, hogy lakóhelye az öregek faluja, 74 családi kertes ház üresen áll, eladó. Még ott is követelik a seprés díját, ahol konvektor és gáztűzhely van. Tőle két, nem használt tégla kéményért és gázkazán szellőzőért 6000 forintot kérnek. A kéményseprő megjelenik a kéményseprő díjért, ha fizet az ingatlantulajdonos, megy tovább, öt perc az egész munkaidő. Álláspontja szerint nincs összhangban a munkaidő és a pénz. A szolgáltató állapítja meg, mennyit fizessenek a tulajdonosok, mert így nyereséges a működése. 

AJB-995/2012 (XV. kerület) számú ügy panaszosa beadványában előadta, hogy egy kis lakásszámú (12 lakásos) társasházban lakik, mely több mint 100 éve (1907) épült. Abban az időben még indokolt volt a kémények használata, mivel szén, és fatüzelésű fűtés volt a lakásokban. Ez mára már teljesen okafogyottá vált, mivel szinte minden lakásban (homlokzati) parapetes fűtés van. 
Előadta azt is, hogy a kéményseprők időnként kijönnek, de a kéményeket meg sem közelítik, csak aláírást gyűjtenek arról, hogy megjelentek. A bekötőnyílások és lakásokban lévő kaminlyukak be vannak falazva. Még ha akarnának, sem tudnának a parapetes fűtésről másra áttérni.
A panaszos különösen azt sérelmezte, hogy a használaton kívüli kéményeik tekintetében az önkormányzat határozatával mégis felszólította minden lakás tulajdonosát, hogy a ház köteles kéményjárdákat építeni. Tette mindezt a FŐKÉTÜSZ Kft. figyelmeztető levelének hatására anélkül, hogy kivizsgálta volna a kémények használatának, illetve nem használatának a tényét. Ennek következtében a közös képviselő közgyűlési határozat alapján felszólította a lakókat, hogy lakásonként 30.000 forintot fizessen be mindenki a kéményjárdák építésére, függetlenül attól, hogy a kémények használatban vannak-e, vagy sem. A panaszos hangsúlyozta, hogy olyan kémény miatt kötelezték fizetésre, amit nem használnak.
A panaszos által csatolt első fokú építésügyi hatóság határozata szerint nemteljesítés esetén akár 1.000.000 forintig terjedő és ismételten kiszabható eljárási bírság kilátásba helyezésével ingatlanon álló épület valamennyi kéményének használatát azonnali hatállyal megtiltotta. Az életveszély elhárítása, a hibák kijavítása érdekében kötelezte a Társasházat, hogy az ehhez szükséges munkákat, a kémények átépítését végezzék el, majd a javítás szakszerű elvégzését, a kémények megfelelőségét a FŐKÉTÜSZ Kft. szakvéleményével igazolja.
A határozat kiadását azzal indokolta, hogy a FŐKÉTÜSZ Kft. figyelmeztető levelében a hatóságnak bejelentette, hogy ellenőrzése során az épületben közvetlen életveszélyt észlelt. Az észlelt probléma a figyelmeztető levél szerint az volt, hogy a kémények megközelítése nem biztosított, tetőjárdák kiépítése szükséges.

AJB-1024/2012 (XVI. kerület) számú ügyben a panasztevő előadta, hogy születése óta lakik háromlakásos társasházban. A lakásnak egy kéménye van, amely alkalmas vegyes tüzelésű égéstermék (füst) elvezetésére. Amikor a kéményseprők a szolgáltatást elvégzik, akkor kifizeti a követelt díjat, de ha a kéményseprők nem végeznek munkát, csak az aláírást kérik, akkor nem fizet. A panaszos arra vonatkozóan kér választ, hogy jogszerű-e a szóban forgó szolgáltató eljárása, amikor díjat követel egy olyan szolgáltatásért, amelyet nem végzett el.

AJB-1068/2012 (XV. kerület) számú ügy panaszosa előadta, hogy társasházukat a XV. kerületi Önkormányzat Építésügyi Osztálya – életveszélyes állapot megszüntetése okán – a FŐKETÜSZ Kft. szakvéleményére alapozva egymillió forintos bírság kiszabásával fenyegetve, 30 napos határidő tűzésével a kémények átépítésére szólította fel. 
Beadványában különösen azt kifogásolta, hogy a FŐKETÜSZ Kft. az előző évi éves kéményellenőrzésnél társasházuk tekintetében mindent rendben talált, még a következő kéményellenőrzésre kijavítandó hibára sem hívta fel a figyelmüket. Vitatta, hogy egy év leforgása alatt az összes, még a használaton kívüli kémények is életveszélyessé váltak volna.
Az építésügyi hatóság úgy bocsátott ki kötelező határozatot, hogy az eljárás megindulásáról nem értesítették sem a közös képviselőt sem pedig a tulajdonosokat, helyszíni szemlét nem tartottak, ahol tisztázni lehetett volna a szakvélemény tartalmát, illetve annak jogszerűségét, nem határozták meg, mely kéményeket kell átépíteni, milyen hibákat kell kijavítani stb. 
Beadványához csatolta a sérelmes határozatot, amely tartalmát tekintve megegyezik az AJB-995/2012. szám ügyben csatolt határozattal.

Az AJB-2206/2012 (XIX. kerület) számú ügyben hozzám forduló a FŐKÉTÜSZ Kft., illetve a kéményseprő-ipari vállalatok tevékenységével és eljárásaival kapcsolatban kérte az ombudsman segítségét.
Beadványában előadta, hogy – álláspontja szerint – a közszolgáltató eljárása, tevékenysége és díjszabása alapvetően életszerűtlen, tisztességtelen és inkorrekt a következők miatt.
1. Életszerűtlen, hogyha valaki konvektort szeretne cserélni, vagy fűtést korszerűsíteni a saját lakásában, akkor mindez egy félhivatalos közszolgálati szerv bevonását teszi szükségessé, amely felett senki semmilyen kontrollt nem gyakorol. Már magának a FŐKÉTÜSZ Kft.-nek az elérése sem könnyű (telefont nem veszik fel, ügyfélfogadási időben zárva vannak a kirendeltségeik), amennyiben mégis sikerül az időpont egyeztetés és a jóhiszemű, tisztességesen eljárni kívánó állampolgár kivesz fél nap szabadságot, a kéményseprő szakemberei a megbeszélt időpontban nem jelennek meg és természetesen telefonon sem lehet elérni senkit a részükről.
Mindez az állampolgárnak a munkaidejébe, pénzébe kerül. Sérelmes, hogy ma Magyarországon bármilyen szerv – különösen egy ilyen valós szakmai tevékenységet legkevésbé sem folytató – az emberek megélhetésével, munkaidejükkel és munkahelyükkel játsszon. Ez véleménye szerint sérti az egyén alkotmányosan védett törvényes érdekeit.
2. A FŐKÉTÜSZ Kft. tevékenysége mögött tapasztalatai szerint semmiféle tényleges munkavégzés, de még annak látszata sem húzódik meg. Amit szakvélemény adás címén művelnek, az egyáltalán nincs arányban a díjszabásuk alapján a szolgáltatásukért fizetendő összeggel. Egy-egy helyszíni eljárás során még a padlástérre sem megy fel a kémény szemrevételezése érdekében, az eljárás legfeljebb 5 perc, mindezért többlakásos társasházban akár 100 ezer forintot is elérhető díjat számolnak fel. Hangsúlyozta, hogy az egész procedúra egy gázkonvektor cseréje miatt szükséges, amely vélhetően energiatakarékos és a bélelt kéménybe kötés révén még biztonságosabb is, így végső soron a közösség javát szolgálja, melyet a FŐKÉTÜSZ Kft. eljárása csak akadályoz és megnehezít. Álláspontja szerint aggályos a szolgáltatás és ellenszolgáltatás arányosságának kérdése, amely az állampolgár rovására a tulajdonjog sérelmét jelenti.
3. Összességében véve visszásnak tartja a FŐKÉTÜSZ Kft. eljárását, hiszen annak igénybevétele kötelező, a kötelező eljárás ellenére az állampolgár részéről együttműködést kívánnak meg, mely a részükről nyomokban sem tapasztalható (rugalmatlan ügyintézés szemben az ügyfél munkaidejével, az ügyintézés nehézségeivel, bosszúságaival, költségeivel), a kötelező szolgáltatásért kapott ellenszolgáltatás aránytalan, továbbá a kötelező engedélyezési eljárás a szolgáltató érdekén kívül semmilyen érdeket nem szolgál.
Mindezek alapján a FŐKÉTÜSZ eljárása álláspontja szerint aránytalanul korlátozza az egyén tulajdonhoz való jogát, mert szűkíti a tulajdonjogának gyakorlását, emellett veszélyezteti a munkához való jogát, mert nem mindegyik munkáltató tolerálja az állandó kimaradásokat, melyet a FŐKÉTÜSZ Kft. kénye kedve szerint elvárna az ügyfeleitől. Aggályos továbbá, hogy a szolgáltatóval szemben semmilyen hatékony érdekérvényesítési lehetősséggel nem rendelkezik az állampolgár, továbbá ez a „szolgáltató” monopolhelyzetben van, mellyel tisztességtelenül vissza is él.

B./ Az elsőfokú építésügyi hatóságok és a másodfokú hatóság állásfoglalása a felmerülő problémákat illetően
Tudomásomra jutott, hogy a FŐKÉTÜSZ Kft. kezdeményezésére azonos tényállás mellett, hasonló tartalmú építéshatósági eljárások indultak a főváros több kerületében, ezért a beadványokban megfogalmazott panaszok alapján az építésügyi hatóságoktól tájékoztatást kértem az eljárások során tapasztalt problémákról, esetleges hiányosságokról, tapasztalataikról. Megkeresésemnek eleget téve a hatóságok az alábbi tájékoztatásokat adták:

Elsőfokú építésügyi hatóság (IV. kerület)
A FŐKÉTÜSZ Kft. IV. kerületi Kirendeltségének munkatársai által végzett éves ellenőrző vizsgálatok megállapításait tartalmazó bejelentések a 2006. év folyamán kezdtek záporozni, amelyek kivétel nélkül „életveszélyes állapot” megállapítást tartalmaztak. A hatóság a hivatal jegyzőjével konzultálva a nagyszámú ügyirat feldolgozása során azt a gyakorlatot alakította ki, hogy nem vizsgálja felül az ellenőrzést végző szolgáltató megállapítását, hanem elfogadva azt, hatósági kötelezést ad ki a tulajdonosok részére a hiányosságok, hibák elhárítására. A kötelezésekben felhívták a tulajdonosok figyelmét, hogy a FŐKÉTÜSZ Kft. szakvéleményével kapcsolatos bármilyen vita, tényállás tisztázása a szolgáltató hatásköre. A FŐKÉTÜSZ Kft. IV. kerületi Kirendeltség vezetőjével a hatóság is többször egyeztetett, többnyire telefonon, mert számukra is meglepő volt az előző évekhez képest hirtelen életveszélyessé vált kémények számának megnövekedett mennyisége. Az irodavezető tájékoztatása szerint ennek az volt az oka, hogy a korábbi ellenőrzések lazábbak voltak, emellett a fűtési időszakban évente előforduló tragikus, sokszor halállal végződő balesetek is azt támasztották alá, hogy mind vidéken, mind a fővárosban a kémények elavultak, karbantartásukra a tulajdonosok nem fordítanak kellő figyelmet.
Az építési hatósághoz megküldött életveszélyes állapotot tartalmazó szakvéleményekre kivétel nélkül hatósági kötelező határozatot adtak ki, részben megtiltva a veszélyes állapotú égéstermék-elvezetők használatát, részben a hibák, hiányosságok elhárítását, kijavítását írták elő. Tapasztalataik ebből az időszakból az alábbiak.
A kézbesített kötelező határozatokat a közös képviselők átvették, majd:
a)	közgyűlésen ismertették a tulajdonosokkal, de azok nem szavazták meg a szükséges felújításokra fordítandó pénzösszeget (eladósodott, közös költséget sem fizető tulajdonosi közösségek, ahol az épületek egyébként is romos állapotúak, elhanyagoltak) – ezek az ügyek túlnyomó részben jelenleg is eljárási bírságolási szakaszban vannak;
b)	a tulajdonosok tudomásul vették a kötelező határozatban foglaltakat, de teljesíthetetlennek ítélték az összeg nagysága miatt a ráfordítandó költséget, ezért azóta folyamatossá váltak a viták, közös képviselő leváltások történnek, némely tulajdonos egy-egy kéményt saját költségén önállóan felújíttatott – eljárási bírság szakaszban lévő, kevés kivétellel lezárt ügyek;
c)	a közös képviselők felkeresték a hatóságot, illetve a FÓKÉTÜSZ Kft. kirendeltségét, egyeztettek az eleinte még valóban kezdetlegesen fogalmazott, azóta már korszerűsített nyomtatványon felsorolt és megjelölt elvégzendő munkák tekintetében, pontosítva azokat – ezekben az ügyekben egyesek megfellebbezték a kötelező határozatot, és a másodfokú hatóság helybenhagyta a kötelezést, némelyek pedig csak az első illetve másodízben kiszabott bírságot fellebbezték meg, illetve határidő módosításokat kértek a teljesítésekre, és folyamatosan vagy alkalmilag egy-két hibát elhárítanak;
d)	a tulajdonosi közösségek komolyan vették a FÓKÉTÜSZ Kft. figyelmeztetését, tervszerűen nekifogtak a kémények kijavításának, szükség szerint teljesítési határidő hosszabbítást kértek a hatóságtól, majd az eljárás végén igazolták a kötelezettség teljesítését, így az eljárást megszüntették.
Némely esetben az anyagilag már ,,kivérzett”, de a kötelezettségüket teljesítő tulajdonosoktól a hatóság elfogadta a FŐKÉTÜSZ Kft. szakvéleménye helyett – melynek igen magas ára van – a következő soros kéményseprő ellenőrzés jegyzőkönyvét, mely igazolja, hogy a hibák elhárultak, életveszély továbbiakban nem áll fenn.
A 2008-2009. évben a hatósághoz továbbított FŐKÉTÜSZ Kft. általi megkereséseket már körültekintőbben intézték. Felhasználva korábbi tapasztalataikat rendszeres kapcsolatot tartottak telefonon, illetve írásban, szükség szerint helyszíni bejárással a szolgáltató kirendeltség vezetőjével. Ha használaton kívüli kéményekről szólt az életveszélyes jelzés, csak akkor kötelezték átépítésre a tulajdonost, ha a kémény állapotából eredően olyan veszélyhelyzetről volt szó, amely a közterületen, illetve a telken élőket, járókelőket is veszélyeztetette, illetve a szomszéd épület tulajdonosait érintette, vagyoni kárt okozhatott. Erről a közös képviselőkkel tartott, a döntés meghozatala előtti helyszíni szemlén győződtek meg.
Használatban lévő kéményeknél veszélyfelhívást tartalmazó szolgáltatói megkeresés esetén az építéshatóság az Étv. 47. § (1) bekezdés c) pontja, valamint (2) bekezdés b), c), d) pontjai alapján a használat megtiltása mellett a hibaelhárításra a kötelezést kiadta. A FŐKÉTÜSZ Kft. értesítő nyomtatványán szereplő adatokból kiderült, hogy „a helyszínen a figyelmeztetést átvette” rovat alapján a tulajdonos előzetesen értesült-e a veszélyjelzésről, illetve kapott-e felszólítást a hibák elhárítására.
Áttekintve az elmúlt évek intézkedéseit a hatóság megállapította, valóban eljárási hiba, hogy a határozatok meghozatala előtt nem minden esetben tartottak helyszíni szemlét (az égéstermék elvezetők szakszerű vizsgálatából eredő belső hiányosságok megállapításánál erre nincs is szükség, hiszen a hatóság nem bírálja felül a szolgáltatót), illetve nem történt ügyfélértesítés az eljárás megindításáról. A részemre megküldött tájékoztatás szerint ezeket a hiányosságokat a jövőben kiküszöbölik. Amennyiben a FŐKÉTÜSZ Kft. megkeresése hibás adatokat tartalmaz, írásban felszólítják a szolgáltatót az adatok pontosítására, ennek hiányában nem tudják lefolytatni az eljárást. A hatóság értékelése szerint tapasztalataik alapján immár körültekintőbben intézik az égéstermék elvezetők ellenőrzésével és hiányosság megállapításával kapcsolatos ügyeket, hatékonyan együttműködnek a szolgáltatóval, fokozottabb figyelmet fordítanak a tényállás tisztázására. A fentiekben feltárt eljárási hibákat pedig meg fogják szüntetni.

Elsőfokú építésügyi hatóság (XIII. kerület)
A FŐKÉTÜSZ Kft. által „életveszélyes üzeműnek” minősített kémények ügyeinek intézése számos eljárásjogi, jogtechnikai és jogalkalmazási problémákat okoz a napi gyakorlatban. 
1. Tényállás tisztázása
Az ügyben eljáró építésügyi hatóság döntése (intézkedése) a kéményseprő-ipari szolgáltató szervezet (továbbiakban: szolgáltató) életveszély bejelentési dokumentumán a BM r., valamint az Étv. vonatkozó előírásain alapul.
A döntéshozatal előtti tényállás tisztázásához az eljáró hatóság helyszíni szemlejére vagy ellenőrzésére is szükség lenne. Az ügyek jelentős többségében azonban a szolgáltató által veszélyesnek minősített kémények helyszíni megtekintéséhez magántulajdonú lakásokba, elzárt üres padlástérbe, vagy az épület tetőszerkezetére kellene bejutni, illetve feljutni. Így az ilyen jellegű hatósági ellenőrzések időigényesek, és több esetben meg is hiúsulhatnak, ami az azonnali életveszély elhárítási intézkedés késedelmét is maga után vonja. Az eljáró hatóság ezért sokszor kénytelen a tényállást a szolgáltató ellenőrzési dokumentumára alapozni. Gyakori, hogy a szolgáltató életveszély bejelentése pontatlan adatokat, illetve félreérthető javaslatokat is tartalmaz. Ilyen esetek tisztázása késlelteti a hatósági intézkedés gyors meghozatalát.
2. Életveszélyes üzemű kémények használatának megtiltása
A hatóságnak az Étv. 47. § (2) bekezdés b) pontja alapján el kell rendelnie az építmény, építményrész (jelen esetben kémény) életet, illetve egészséget veszélyeztető használatának megszüntetését. Ez a gyakorlatban az adott kéménybe bekötött tüzelőberendezés üzemen kívül helyezését jelenti. A fűtő berendezések üzemen kívül helyezésének ellenőrzése az ügyek jelentős száma miatt aránytalanul nagy terheket ró az építésügyi hatóságokra. Az ellenőrzést számos egyéb körülmény is nehezíti (pl. lakásokba való bejutás). A kötelezettség kikényszerítésére alkalmazható jogi eszközök (pl. eljárási bírság, hatósági végrehajtás) különösen a fűtési szezonban nem bizonyulnak hatékonynak. Ezért a gyakorlatban az ilyen jellegű kötelezettségek teljesítése nem, vagy nagyon nehezen kényszeríthető ki.
3. Hatósági döntés (határozat) közlése
A XIII. kerületben a veszélyes üzemű kémények 90%-a társasház tulajdonú épületekben található. A szolgáltató ugyan megnevezi bejelentési dokumentumában a társasház közös képviseletét ellátó személyt vagy szervezetet, de több esetben előfordult, hogy ezen adatok nem voltak valósak vagy pontosak. Jelenleg a társasházak közös képviseletét ellátó személyekről vagy szervezetekről még nincs nyilvántartás. E körülmény nehezíti, és sokszor hátráltathatja a gyors hatósági intézkedés meghozatalát.
Komoly problémát okoz, hogy a társasházi törvény 50. § (2) bekezdése szerint az építésügyi hatósági eljárásban meghozott határozatot – jogorvoslat biztosításával – valamennyi tulajdonostárs részére kézbesíteni kell. E rendelkezés alkalmazása a nagyszámú ügyféli kör miatt hátráltathatja a kémények helyreállítására vonatkozó döntés jogerőre emelkedését. Tekintettel arra, hogy a kéményszerkezetek és azok tartozékai osztatlan társasházi közös tulajdonban vannak, ezért a hatóság álláspontja szerint a társasházi törvény 3. § (1) bekezdése alapján a szükséges veszélytelenítésre, illetve helyreállításra a társasházi közösséget kell kötelezni. Véleményük szerint ezért jogszerű közlési módja a döntés kézbesítésének, ha azt a társasház közös képviselőjének küldik meg. Felvetődik azonban az a probléma, hogy a kéményhasználat megszüntetése miatt szükséges a tüzelőberendezések használatainak megszüntetése is, de a tüzelő, illetve fűtőberendezések magántulajdonban vannak. Ilyen esetekben a hatóság döntése magántulajdont is közvetlenül érinti, ezért a döntés közös képviselő részére történő kézbesítése esetén a magántulajdonosok nem tudnak élni a jogorvoslati jogukkal. Ugyanakkor a hatóság az életveszélyre tekintettel a döntését (intézkedését) azonnal végrehajthatónak nyilvánítja, és a jogorvoslati kérelmek benyújtásának a döntés végrehajtására vonatkozó halasztó hatálya nincsen. 
A XIII. kerületben a kémény-veszélytelenítési ügyek száma 150-200 közötti. A határozatok hirdetményi úton történő közlésének előkészítése és alkalmazása is aránytalanul nagy terheket ró az építésügyi hatóságokra. Véleményük szerint az egységes jogalkalmazás érdekében szükség lenne a döntések közlési módjára vonatkozó minisztériumi állásfoglalás kiadására.
4. Döntés végrehajtása
Az építésügyi hatóság a kémény-helyreállítás szakszerűségét teljes bizonyossággal nem tudja megítélni. Ezért a hatóság rákényszerül a szolgáltató ellenőrzésére. Gyakori, hogy a helyreállítás megtörténtét nem jelentik be a szolgáltatónak és így a helyreállítás szakszerűsége kérdéses marad. A társasházak döntő többsége nem tesz eleget a helyreállítási kötelezettségének. Gyakoriak a teljesítési határidő-hosszabbítási kérelmek is.
A Ket. a teljesítési határidő meghosszabbítását illetően csak fizetési kötelezettség teljesítésével kapcsolatban tesz szabályokat, ezért problémát jelent már a teljesítési határidő meghosszabbítására vonatkozó döntés indokolása is.
A kémények életveszély-elhárításával és helyreállításával kapcsolatban felmerülő jogtechnikai és jogalkalmazási problémák megoldására szükséges lenne a BM r. felülvizsgálata, pontosítása, valamint a jelzett eljárásjogi kérdésekben a már említett minisztériumi irányelv vagy állásfoglalás kiadása.

Elsőfokú építésügyi hatóság (XIV. kerület)
A lakóépületek kéményeinek javítása, életveszély elhárítása tárgyában a FŐKÉTÜSZ Kft. kezdeményezésére – a többi fővárosi kerülethez hasonlóan – nagyon sok hatósági intézkedést kell kezdeményezniük. Sok esetben a Ket. 29. § (4) bekezdés b) pontja alapján, azaz amennyiben a hatóság a kérelem beérkezésétől számított öt munkanapon belül érdemben dönt, úgy az eljárás megindításáról szóló értesítés kiadása mellőzhető. 
FŐKÉTÜSZ Kft. hatósági intézkedést kérő levelét minden esetben megelőzi az általa végzett helyszíni vizsgálat, melyről az érintett tulajdonosokat a helyszínen tájékoztatja, és írásbeli tűzrendészeti figyelmeztetőben írja le a tapasztalt hiányosságokat.
Az építési hatóság az eljárást megelőzően helyszíni szemlét nem tart, mert megfelelő kéményseprő-ipari felkészültséggel, a vizsgálathoz szükséges műszerekkel nem rendelkezik, a kéményseprői megállapításokat nem tudja kétségbe vonni.
Sajnálatosnak tartja a kerület a következőket:
A FŐKÉTÜSZ Kft. szakemberei a hatósági intézkedést kérő megkeresésben sok esetben valótlan adatokat (pl. nem létező közös képviselő neve és címe) közölnek, ezzel a hatóságnak – az új közös képviselő felkutatása miatt – nagy mennyiségű többletmunkát okoznak. 
Olyan esetben is hatósági intézkedést kezdeményeznek, amikor az állampolgár a szabálytalanság megszüntetésére már tett lépéseket, de a szakvéleményt még nem rendelte meg náluk, és olyan eset is előfordul, amikor ellenőrzéseik során olyan vizsgálatokra is szakvélemény beszerzésére kötelezik az állampolgárt, ami ott helyben és azonnal elvégezhető lenne a részükről.
A kerület Építéshatósági Osztálya is több esetben kezdeményezett egyeztető tárgyalást a FŐKÉTÜSZ Kft. kerületi kirendeltségének vezetőjével, hogy csak a ténylegesen életveszélyes esetekben kérjenek hatósági intézkedést, ám ez nem vezetett eredményre. 
Véleményük szerint a legnagyobb probléma az, hogy a FŐKÉTÜSZ Kft.-nek nincs felügyeleti szerve. Az állampolgárok a polgármesteri hivatalok építéshatósági osztályaitól várnak segítséget, amelyeknek nincs hatáskörük, sem megfelelő szakirányú felkészültségük a felvetett problémák kezelésére, a kéményseprői megállapítások felülvizsgálatára. Hatósági intézkedéseiknél mérlegelés nélkül el kell, fogadják a FŐKÉTÜSZ Kft. megállapításait és intézkedés kéréseit, különös tekintettel az életveszélyes állapot jelzésére, annak megszüntetésére.

Első fokú építésügyi hatóság (XV. kerület)
Az épületek égéstermék elvezetőinek tervezése, építéshatósági engedélyezése, ellenőrzése, valamint a meglévő kémények használata során végzett ellenőrzése sok fejtörést okoz a tervezőknek, az eljáró hatósági ügyintézőknek, az építtetőknek, a szomszédoknak és az ingatlanok tulajdonosainak. A kémények ügye tehát nagyon széles körben érinti az embereket.
A hatóság évek óta küzd azzal a jelenséggel, hogy a FŐKÉTÜSZ Kft. figyelmeztető levélben bejelentést tesz a kerület jegyzőjének, hogy egy adott ingatlanon „közvetlen életveszélyt” észlelt ellenőrzése során. Ilyen esetben a hatóság köteles intézkedni, mégpedig a lehető legrövidebb időn belül. A Ket. 29. § (2) bekezdés c) pontja szerint a hatóság köteles a hatáskörébe tartozó ügyben illetékességi területén hivatalból megindítani az eljárást, ha életveszéllyel vagy súlyos kárral fenyegető helyzetről szerez tudomást. Azaz, ha a szolgáltató írásban jelzi, hogy életveszélyes helyzetet állapított meg, akkor azt az építésügyi hatóság nem kérdőjelezi meg, hanem a lehető legrövidebb időn belül megteszi a szükséges intézkedést, vagyis kötelezi a tulajdonost az életveszély megszüntetésére. Ilyen esetekben az eljárás megindításáról nem kell (és áltálában nem is szokták) értesíteni az érintetteket. A Ket. 29. § (3) bekezdés b) pontja szerint az értesítés mellőzhető, ha az eljárás megindítása után a hatóság öt munkanapon belül érdemben dönt.
A FŐKÉTÜSZ Kft. által észlelt (életveszélyt jelentő) problémák különösen az alábbiak.
1.	1/88/2010. számú levelében: „Fokozott légzárású nyílászárók, légbevezető beszerelése indokolt depressziós szellőzés a gázkészülék közelében”. 
2.	1/157/2010. számú levelében: „A lakáshoz tartozó (3. lph. 6. ajtó) használatban lévő égéstermék elvezető berendezés (kémény) dugult. Kéményseprő-ipari módszerekkel nem tisztítható, így a használata életveszélyes! A kémény bélelése, helyreállítása szükséges”.  
3.	1/347/2009. számú levelében: „Az újjáépített kémény belső falazatán vastag szurok réteg lerakódás képződött. A tetőjárda hiányzik. Az ikerkémény (gáz, bélelt, szilárd) kiégetésig a kémény használata TILOS!”
4.	A 2008. 12. 09-én kelt, 11KMÜ-11számú levelében: „Szükséges a konyhában, illetve a WC-ben telepítésre került mesterséges megszívó ventillátorok megszüntetése. A hiba kijavításáig a tüzelőberendezés használata Tilos és Életveszélyes!”
5.	A 2008. 01. 14-én kelt, 1/1912008 számú levelében: „A tárgyi címen telepített gázkészüléknél visszaáramlás tapasztalható (C-40, Junkers) levegő-utánpótlás hiánya miatt. A kéményjárat átjárható. A tüzelőberendezés használata tilos!”
A fentiekből megállapítható, hogy sok esetben nem a kémények romos, repedezett állapota az észlelt probléma. Ilyenkor kérdés, hogy a tényállás megállapítása hogyan várható el az építésügyi hatóságtól. Mivel a tudomására jutott (szakértőtől származó bejelentés nyomán), hogy életveszélyes állapot alakult ki, onnantól a felelősség is őt terheli. A hatóság úgy véli, hogy ilyen esetben akkor járnak el helyesen, ha a lehető legrövidebb időn belül döntenek. Nem rendelkeznek olyan szakértelemmel bíró munkatárssal, aki felvállalná, hogy esetleg ellentétes szakvéleményt adna. Az előzőekben felsorolt és a hozzá hasonló esetekben rendszerint megtiltják a kémények használatát, de a hibák kijavítására határidőt jellemzően nem állapítanak meg. A kikötés az ilyen esetekben az, hogy amíg a FŐKÉTÜSZ Kft. nem igazolja, hogy a kémény rendeltetésszerűen és biztonságosan használható, addig nem használható. A Ket. 72. § (1) bekezdés df) pontja szerint a kötelezettséget előíró határozatnak tartalmaznia kell a kötelezettség teljesítésének határnapját vagy határidejét és az önkéntes teljesítés elmaradásának jogkövetkezményeit. A Ket. 140. § (1) bekezdés d) pontja úgy rendelkezik, hogy ha a teljesítés elmaradása a kötelezettnek felróható, a kötelezettel szemben vagyoni helyzete és jövedelmi viszonyai vizsgálata nélkül eljárási bírságot szabhat ki. Ezek alapján tehát nem a hatóság arroganciája a bírsággal való fenyegetőzés, hanem törvény által előírt kötelezettsége.
Bár a kötelezéseiket követően többször előfordult már a lakosság részéről panasz, nem volt olyan tömeges, mint 2010 első felében a Budapest XV. kerület egyik lakótelepén található társasházak tulajdonosaitól, közös képviselőitől és civil szervezetektől érkezett észrevételek és kifogások. Akkor döntöttek úgy, hogy egyeztető tárgyalást kezdeményeznek, melyre valamennyi érdekelt felet meghívták. Ezen a tárgyaláson felvetett problémák az alábbiakban foglalhatók össze:
1. A tulajdonosok egyáltalán nem-, vagy nem időben kapnak értesítést a FŐKÉTÜSZ Kft-től a tervezett ellenőrzésről. A kiértesítés módját és idejét pontosan szabályozza a Kgy.r. 5. § (4) bekezdése, mely szerint a szolgáltató a munka megkezdése előtt kellő időben – de a munka megkezdése előtt legalább 8 nappal megelőzően – köteles a tulajdonost írásban vagy hirdetmény útján értesíteni. A kiértesítés – többlakásos, illetve többszintes épület esetén kapualji hirdetmény (plakát), laza beépítésű (családi házas) lakóterületeken az utcasarkokon jól látható módon elhelyezett hirdetmény (plakát) útján valósul meg. A kiértesítés ismételt esetben (pl. első alkalommal, zárt lakás stb.) névre szóló, tanúk előtt postaládába helyezett értesítéssel történik.
2. A kéményseprők az ellenőrzés során érthetetlen jegyzőkönyvet adnak át a tulajdonosoknak.
3. A tulajdonosok jelzése szerint a FŐKÉTÜSZ Kft. sok esetben a lakásokba, illetve az épületekbe be sem megy, valamint nem tesz eleget a BM rendeletben foglaltaknak, azaz szabálytalanság észlelése esetén nem hívják fel a tulajdonos figyelmét annak megszüntetésére.
4. A társasházak közös képviselői nincsenek hivatalosan nyilvántartva.
5. Nincs egyértelműen tisztázva a társasházi alapító okiratokban, hogy az egyes kémények közös, vagy külön tulajdonban vannak-e?
6. Több esetben a kéményseprő járda hiánya miatt jelezte a FŐKÉTÜSZ Kft. az életveszélyes állapotot. A BM r. 2. § (2) bekezdés c) pontja közvetlen élet- vagy tűzveszély kategóriába sorolja a kémény tisztítási feltételeinek hiányát (így különösen, ha a kémény megközelítése nem biztosított). Nem tudni azonban, hogy vizsgálták-e, hogy más módon megoldott vagy megoldható-e ez a feltétel.
7. A FŐKÉTÜSZ Kft. az építésügyi hatósághoz érkező bejelentésből nem derül ki, hogy megtörtént-e a tulajdonos értesítése az észlelt szabálytalanságról. A hatóság abban a hiszemben hoz határozatot, hogy feltételezi annak megtörténtét. Ám a visszajelzések inkább arra utalnak, hogy a helyszínen megfelelőnek mondott kéményekről derül ki (a kötelezést tartalmazó döntésből), hogy életveszélyesek.
8. A FŐKÉTÜSZ Kft. nem szakhatóság, ezért a szakvéleménye ellen nincs biztosítva a jogorvoslat lehetősége. Még az sem tisztázott, hogy ki adhat esetleg ellenszakvéleményt.
9. A társasházaknak a kémények javítása olyan anyagi terhet jelent, amihez nagyobb segítséget várnak.
10. A FŐKÉTÜSZ Kft. által tett bejelentésekből a hatóság több esetben nem tudja beazonosítani a szabálytalan kéményt, kéményeket.
Budapest területén az építésügyi hatóságok évente százas nagyságrendben kapnak erről szóló megkeresést és indítanak ezek alapján építésrendészeti eljárást. Egyrészt az ügyek nagy száma miatt, másrészt a sürgős intézkedés követelménye miatt az építésügyi hatóságnak nincs lehetősége arra, hogy egy ilyen értesítés kézhezvétele után helyszíni szemlét tartson. Nem csak a fentiek miatt, hanem azért sem, mert az építésügyi hatóság ügyintézője, az általa tartott szemlén, a kéményre vonatkozóan semmilyen érdemi megállapítást nem tudna tenni, hiszen sem megfelelő felszerelésük nincs a kémények vizsgálatához, sem az ehhez szükséges speciális szakértelemmel nem rendelkeznek. Ez nem is követelmény azonban, hiszen a kémények üzemeltetésének, ellenőrzésének, építésének és használatbavételének rendszere az, hogy az önkormányzattal szerződött kéményseprő-ipari közszolgáltató végzi a szakfeladatot, a hatóság pedig a reá ruházott közhatalommal élve, segít érvényre juttatni a szakmai követelményeket.
A hatóság álláspontja az, hogy nincs is lehetősége felülbírálni a kéményseprő szakvéleményét. Még ha úgy tekintjük is, hogy a kéményseprő szakvéleményét a Ket. szerint, mint szakértői véleményt, nem kötelező jelleggel veszi figyelembe a hatóság – tehát nem úgy, mint a szakhatósági állásfoglalást, amely köti az eljáró hatóságot – de az abban foglaltakat nem elfogadni olyan felelősséget és indokolási kötelezettséget jelentene, amelyet az eljáró hatóság nem tud felvállalni. 
A hatóság tapasztalataik szerint az állampolgári panaszok egy része arról szól, hogy a kéményseprők által adott szakvélemény megalapozatlan, hiszen „fel sem mennek a tetőre”, „amikor legutóbb itt voltak, még mindent rendben találtak”, „nem is lehet tudni, hogy pontosan melyik kéményről beszélnek”, „a számlából az sem derül ki, hogy hány kéményről és milyen vizsgálatról szól”. Ilyen és ehhez hasonló érveket, panaszokat hallhatnak, amikor az ügyfelek személyesen vagy levélben hozzájuk fordulnak. Az igazi elégedetlenség a kéményseprők munkáját illeti, az ügyfeleknek nem is a hatósággal van problémájuk, ám mivel az eljárást a hatóság indítja meg, a panaszokkal is hozzájuk jönnek.
Amikor az értesítés megérkezik a hatósághoz valamely épület életveszélyes kéményéről, a hatóság a lehető legrövidebb időn belül meghozza döntését a kémény használatának megtiltásáról, illetve ezen felül a hiányosságok megszüntetéséhez szükséges munkák elvégzéséről. A döntés tartalmazza azt is, hogy a munkák szakszerű elvégzését a kéményseprő szakvéleményével kell igazolni.
A határozatot a fennálló életveszélyes helyzet okán fellebbezésre tekintet nélkül végrehajthatónak nyilvánítják, bár nem jellemző, hogy a kötelezettek jogorvoslati jogukkal élnének. A döntés – a Ket. előírásai szerint – tartalmazza a nemteljesítés esetén a hatóság által alkalmazott szankciót is, ami minden esetben eljárási bírság kilátásba helyezése. A bírság összege társasházi tulajdon esetén lévén a társasház jogi személy valóban 1.000.000 forintig terjedhet. 
Életveszélyes kémények esetében az eljárás megindításáról szóló értesítést korábban valóban mellőzték. Azért, mert ha a hatóság 5 munkanapon belül döntést hoz, akkor nem kötelező az értesítés. Ha tömeges méretekben kell határozatokat kibocsátani, akkor az előírt határidő általában nem tartható és a hatóság ezért 5 munkanapon túl hozza meg döntését.
Álláspontjuk szerint az életveszélyes kémények esetében az ügyfeleket nem éri joghátrány, ha az eljárás megindításáról külön értesítést nem kapnak. Hiszen ezekben az esetekben a hatóság nem folytat le egy klasszikus bizonyítási eljárást a döntéshozatal előtt, amire az ügyfélnek különösebben fel kellene készülnie. Ugyanis egy építésrendészeti eljárás megindításáról szóló értesítésnek ez lenne az egyik legfőbb indoka. Az építésügyi hatóság a kéményseprő értesítését megkapva, tulajdonképpen mérlegelés nélkül hozza meg a döntését.
A Korm. r. egyébként csak a kérelemre induló eljárásokban teszi kötelezővé az építtető értesítését az eljárás megindításáról.
A hatóság szerint valóban visszás helyzet, hogy a kéményseprő szakvéleményével szemben – ellentétben bármelyik hatóság döntésével – nincs mód jogorvoslatra. Vonatkozik ez azokra az engedélyezési eljárásokra is, amelyekben a kémény megfelelősségét kell kéményseprő szakvéleménnyel igazolni. Több tervező és építtető állítja, hogy amennyiben nem valamelyik nagy és ismert kéményrendszert gyártó cég (Schiedel vagy Leier) rendszerét használják, a kéményseprő nem ad hozzájárulást a használatbavételi engedély kiadásához. Az építtető csak az adott településen kéményseprő közszolgáltatást végző céghez – a XV. kerületben csak a FŐKÉTŰSZ Kft-hez – fordulhat.
A hatóság a teljesítésre igyekszik olyan határidőt szabni, hogy az reálisan megvalósítható legyen, figyelembe véve a várható anyagi ráfordítás szükségességét, a veszély jellegét és nagyságát, például azt, hogy a veszélyes kémény az állagromlásával (pl. ledőlés veszélye) veszélyezteti-e a környezetét. Amennyiben a tulajdonosok részéről együttműködési készséget tapasztalnak, hatóság soha nem él a bírságolás eszközével, hiszen ezekben az esetekben, ha érzékelhető szándékot látnak a teljesítésre, a bírságolás csak anyagi forrásokat vonna el a tulajdonostól, még nehezebbé téve a teljesítést. Ilyen esetekben, ha a hiba jellege megengedi, határidő hosszabbítást engedélyeznek, vagy ha a legsürgősebb munkák tekintetében részteljesítés történt, a hátralévő munkákra hosszabb határidőt engedélyeznek.
Például az egyik társasház közös képviselőjével egyeztetve a hatóság javaslata volt, hogy az elkészült kéményeket vizsgáltassák meg, és ha van rá mód, kérjék a FŐKÉTÜSZ Kft-t, hogy a következő kéményellenőrzésig tekintsen el a kéményseprőjárdák hiányától. A próbálkozás sikerrel járt, a FŐKÉTÜSZ Kft a megoldást elfogadta, így a tulajdonosok néhány hónapos haladékot kaphattak és addig is mentesültek a hátrányos jogkövetkezmények pl. a használat megtiltása alól.
A hatóság válaszában felhívta a figyelmet arra, hogy a kémények hibáinak, hiányosságainak súlyos, akár halált okozó következményei is lehetnek. Kérdéses, hogy a hatóság által tanúsított ügyfélbarátság, megértő, emberséges hozzáállás, a szankcionálás elmaradása meddig tartható és egy esetlegesen bekövetkező tragédia esetén kié a felelősség. Meddig kell a hatóságnak elmennie, hogy az életveszély megszüntetéséhez szükséges döntését kikényszerítse, és vajon hol kezdődik, és meddig terjed a tulajdonos felelőssége, ha a hatóság döntését rajta kívül álló, elsősorban anyagi okok miatt nem tudja végrehajtani? A hatóság szerint ezek nehezen megválaszolható kérdések, de az leszögezhető, hogy a jogszabályi környezet megfelelő irányba való megváltoztatásával csökkenteni lehetne az ehhez hasonló ügyek számát.
Végezetül a kerület összefoglalta javaslatait arra vonatkozóan, hogy milyen jogszabály alkotási és adminisztratív lépésekre lenne szükség ahhoz, hogy a jelenlegi, valóban sok problémát okozó helyzet valamelyest javulhasson:
1. Egy pontos, naprakész nyilvántartás szükséges minden ingatlan minden kéményéről olyan módon, hogy a kéménynek a nyilvántartásban szereplő azonosítója a hozzá tartozó kéményen legyen feltüntetve, méghozzá roncsolásmentesen, el nem távolítható megoldással (pl. egy befalazott fémlemezen, vagy szerelt kémények esetén szegecseléssel stb.). Az azonosítót a kémény a létesítése után elvégzett kéményvizsgálat alkalmával kapná meg. Ezzel egyidejűleg a kéményseprő a kéményt nyilvántartásba is venné.
2. A kémények építése, bontása, valamint a kéményekkel kapcsolatos bármilyen lényeges paraméterét érintő átalakítás építésügyi hatósági engedélyhez kötött kellene, hogy legyen. Így biztosítható a nyilvántartás naprakészsége.
3. Meg kellene teremteni valamiféle „jogorvoslati” rendszert, hogy az adott településen a közszolgáltatást végző kéményseprő szakvéleményével adott esetben vitába lehessen szállni. 
4. Felül kellene vizsgálni azoknak a hibáknak, hiányosságoknak a körét, amelyekre hivatkozva egy kéményt életveszélyessé lehet minősíteni. A „gumi” jellegű megfogalmazások körét pontosítani kellene (pl. „a kémény megközelítése nem biztosított”).
5. Rá kellene szorítani a kéményseprőt, hogy az általuk készített vizsgálati jegyzőkönyv pontosabb, részletesebb, érthetőbb és nem utolsó sorban, olvasható legyen.

Első fokú építésügyi hatóság (XVI. kerület):
A kerületben 2007-től kezdve évi kb. 360 db ügy keletkezett, melyben a FŐKÉTÜSZ Kft. átjelentési kötelezettségeivel élve felhívta a szabálytalan kémények állapotára a figyelmet, ami jelentősen megterheli az építésügyi hatóság munkáját. 
Mivel az építésügyi hatóság nem rendelkezik megfelelő szakértelemmel és műszerekkel a kémények állapotának felülvizsgálatára, ezért minden esetben kötelező határozatot adtak ki a kijavítandó munkálatokra, a szükségesnek ítélt határidő megjelölésével. Ezekből az ügyekből rengeteg lakossági panasz keletkezett. Sokan sérelmezték a nem megfelelő kéményseprő-ipari tájékoztatást arra hivatkozva, hogy náluk nem járt senki, illetve ha évekig béleletlenül működött a falazott gázkéményük, akkor miért most vált életveszélyessé, valamint a kibélelés 100-200 ezer Ft-os összegét miből teremtsék elő. 
A FŐKÉTÜSZ Kft-t a hatóság tájékoztatta, hogy az Étv 47. § (2) bekezdése alapján csak a valóban életveszélyt jelentő megkeresésre fognak határozattal kötelezést kiadni. Egyéb esetekben, ha nincs közvetlen életveszély, élve az Étv. 47. § (1) bekezdés adta lehetőséggel, melyben a hatóság elrendelheti a kijavítást, ott csak felhívják az ügyfelek figyelmét a kijavítás szükségességére. Ennek eredményeként 2010-re már csökkentek a megkeresések, ezáltal a lakosság már nem veszi zaklatásnak a figyelmeztetést.
Azt is meg kell jegyezni, hogy az életveszély felhívásra kiadott határozat tartalmát – melyben a tüzelőberendezés használatát megtiltják – névleges intézkedésnek érzik, hiszen a valódi végrehajtást nehezen tudják érvényesíteni. 
A XVI. kerületből – kijelölés útján – megkapott kéményseprő-ipari kötelezéseknél sokkal több hibát érzékelnek a FŐKÉTÜSZ Kft. eljárásával kapcsolatban. Tapasztalatuk szerint egy 40 lakásos társasházban két lakást érint a béleletlen gázkémény esete. Ha hiányzik a kéményseprőjárda a tetőről, esetleg a kéményfedkő is, akkor ezekre a munkálatokra is egy felhívást bocsájt ki, miszerint életveszélyes a kémény állapota. Amennyiben a szolgáltató, nem nevezi meg pontosan azokat a konkrét lakásokat, ahol fennáll a béleletlen állapot,, úgy a kötelezést és a kéményhasználat megtiltását azonnal el kell rendelnie a hatóságnak az egész épületre vonatkozóan. A tényállás tisztázása – hogy melyik lakás érintett – hosszabb időt venne igénybe, és az addig felmerült balesetekért az Építésügyi Hatóság nem kívánja a felelősséget felvállalni. Ezért megy ki az egész társasházat érintő kötelezés, amit az ügyfelek sérelmeznek. Ez is alátámasztja azt a tényt, hogy a szolgáltató gyakorta pontatlan adatokat, illetve félreérthető javaslatokat tartalmazó felhívásokat bocsájt ki. 
Általánosságban – tapasztalatuk szerint – törvénysértőnek is nevezhető az az állapot, ha egy szolgáltató, szervezet egymással összefüggő (terveztetés, szakértés, kivitelezés) tevékenységekben kizárólagosan jogosult eljárni. Változtatni kell a jogszabályokon, szükséges beépíteni egy felügyeleti szervet, akihez felülvizsgálati kérelemmel lehet fordulni. Külön kell választani a feladatköröket, mert a jelenlegi állapot sorozatos visszaélésekre ad alkalmat.
Következő probléma – amivel egyéb eljárásaik során is szembesültek – hogy a társasházak közös képviselőinek nincs olyan jellegű nyilvántartása, mint pl. a társadalmi szervezeteknek. Sok időt vesz igénybe, amíg a hatóság kideríti a közös képviselő címét, elérhetőségét. Teljesen életszerűtlen, hogy a tulajdoni lapokból lekért, esetenként akár száz ingatlantulajdonost egyenként levélben keressenek meg. 

Másodfokú hatóság (Budapest Főváros Kormányhivatala Építésügyi Osztály) 
A kéményseprő-ipari szolgáltató különleges szakmai ismerete alapján a szakterületére szakvélemény kiadására jogosult. Általános esetben az elsőfokú építésügyi hatóság eljárása során – a tényállás tisztázása keretében – a szakvéleményben foglaltakat mérlegelheti, azzal szembe egy másik szakvélemény megállapításait állíthatja.
Miután a BM r. 2. § (2) bekezdése tételesen rögzíti a kémények esetében a közvetlen élet- vagy tűzveszélyt jelentő állapotokat, valamint, hogy jogszabály meghatározza a szakvélemény készítésére jogosult szervet, ezért ezekben az esetekben ellenszakvélemény készítésének nincs helye. Ebből adódóan a tulajdonosnak a veszélyhelyzet elhárításának, a kémények használatbavételének igazolására szolgáló szakvéleményt is ugyanezen szervtől kell kérnie.
A vonatkozó jogszabályokból levezethetően az elsőfokú építésügyi hatóságnak az élet- vagy tűzveszély tudomására jutását követően azonnal intézkednie kell. A jogszabályban meghatározott veszélyhelyzetet jelentő körülmények tekintetében mérlegelési lehetősége nincs.
Az intézkedés megtételénél a legfontosabb az időtényező, mivel ha a hatóság nem intézkedik időben, vagy az intézkedése elmarad, a kár, a veszély bekövetkezik. Ilyen azonnali intézkedés a jogszabály által életveszélyesnek minősített kémények esetében többek között a kémény(ek) azonnali használatának megszüntetése. (A hatóság számára – függetlenül a joghatóságára, hatáskörére és az illetékességére – közvetlen beavatkozási lehetőséget biztosít az ideiglenes intézkedés a veszélyhelyzet vagy a kárveszély mielőbbi elhárítására.)
Az építésügyi hatóság gyors intézkedéséhez különösen fontos, hogy a kéményseprő-ipari szolgáltató bejelentése (szakvéleménye) pontos legyen, az életveszélyes kémények beazonosíthatósága és az életveszélyt okozó állapot megjelölése tekintetében. 
Az intézkedés alapját képező kéményseprő-ipari szakvéleménnyel kapcsolatban az építésügyi hatósági eljárások során a következő hiányosságokat tapasztalták:
1. Sok esetben nem kerülnek megjelölésre azok a lakások, amelyekhez az életveszélyes kémények tartoznak. Ez különösen nagy gondot jelent a többszintes, több lépcsőházas, többlakásos lakóépületek esetében. Ezen hiányosságok a törvényben meghatározott azonnali intézkedés megtételének elhúzódását eredményezik, így az intézkedés megtételéig az eljáró hatóság felelőssége nagymértékben megnő.
2. A kéményjáratok, kéménycsoportok esetében a szolgáltató által használt azonosítók az elsőfokú építésügyi hatóság számára nem ismertek. Nem ismertek továbbá a kémények, kéménycsoportok helyét feltüntető, a szolgáltató nyilvántartásában szereplő alaprajzok sem, melyek a beazonosíthatósághoz szükségesek lennének.
3. A szakvéleményekből nem derül ki, hogy az életveszélyes állapot megszüntetésére, elhárítására az ingatlan tulajdonosának milyen munkálatokat kell elvégeznie, emiatt a hatóság által megadott határidő a tulajdonos számára sok esetben – a kéményseprő-ipari szolgáltatóval való ismételt kapcsolatfelvétel és a szükséges munkálatok egyeztetése miatt – nem tartható, ezért az intézkedése is elhúzódik. Ebből adódóan a hatóság részéről az életveszély mielőbbi megszüntetése érdekében tett végrehajtási intézkedéseket az érintett tulajdonosok nagymértékben sérelmezik.
4. A műszaki tartalom hiánya megnehezíti az életveszély mielőbbi elhárítását. Előfordult olyan eset is, ahol az életveszélyt megállapító szakvélemény használaton kívüli kéményre szólt. Az életveszélyt megállapító szakvéleményre a hatóságnak intézkednie kellett.
Mindezek alapján megfontolandó a kémények építésével, átalakításával, valamint a kémények élet-, vagy tűzveszélyt jelentő állapotainak megjelölésével kapcsolatos jogszabályok felülvizsgálata, a szolgáltatásokkal kapcsolatos felügyelet kialakítása. A felügyelet nélküli szolgáltatással kapcsolatos problémák sok esetben az építésügyi hatóságnál, a konkrét közigazgatási eljárásban csapódnak le, melyek az eljárásban a hatóság részéről nem orvosolhatók. A hatósági munkát nagymértékben elősegítené az egységes kéménynyilvántartás létrehozása, melyből a hatóság és a tulajdonos számára is egyértelműen beazonosítható lenne az eljárás alá vont kémény.

C./ A FŐKÉTÜSZ Kft. vezetőjének tájékoztatása
Tekintettel arra, hogy a panaszok jelentős része a fővárosból érkezett, a közszolgáltatást végzők gyakorlatának megismerése céljából a FŐKÉTÜSZ Kft. vezetőjét kerestem meg. Az igazgató által adott választ a jogszabályok ismertetésére szorítkozó rész mellőzésével foglalom össze. 
Az ügyfeleik adatait az adatvédelmi követelményeket is figyelembe véve tartják nyilván.
Az éves kéményellenőrzés műveleteit a BM r. mellékletével összhangban végzik. 
A szolgáltatást igénybe vevők tájékoztatása céljából minden kirendeltségben közzétették az Üzletszabályzatot, mely jól azonosíthatóan tartalmazza fő tevékenységeik egyes lépéseit, a kapcsolódó bizonylatok ismertetését, és a szolgáltatás jogszabályi hátterét.
Szolgáltatási tevékenységüket belső szabályzatokban rögzített technológiai utasítások alapján végzik.
A közvetlen élet- vagy tűzveszély fogalmát a BM r. 2. § (2) bekezdése tartalmazza, míg a tartalék kémények használható állapotban tartásának kötelezettségét a 2. § (1) bekezdésének f) pontja rögzíti. A kémények állapotának megítélésekor a BM r. előírásai szerint járnak el. Az élet-vagy tűzveszélyes helyzetek kezeléséről szóló jogszabályi részek nem tesznek különbséget tartalék vagy működő kémények között.
A BM r. 10. § (5) bekezdése szerint közvetlen élet- vagy tűzveszély esetén a szolgáltató köteles a kémény, illetőleg a tüzelőberendezés használatának azonnali megszüntetésére a tulajdonost írásban felhívni. Egyidejűleg a szolgáltató az elsőfokú tűzvédelmi, illetőleg építésügyi hatóságnak, továbbá gáz-tüzelőberendezés esetén a területi gázszolgáltatónak bejelentést tesz.
Az éves ellenőrzések során észlelt közvetlen élet- vagy tűzveszélyes eseteknél piros színű figyelmezető nyomtatványt adnak át az ügyfélnek a helyszínen, melyben tájékoztatják az általuk feltárt hibá(k)ról, és felhívják a figyelmét arra, hogy a hiba elhárítását követő sikeres ellenőrzésig a kémény használata tilos. Ezt követően az illetékes hatóságok és a gázszolgáltató felé jelentést küldenek. A közös képviseletet és a lakót levélben is értesítik a helyszíni ellenőrzésen tapasztalt hiányosságokról.
Budapesten az illetékes kerületi hatóságok gyakorlata – a veszélyes kémények kezelésében – nem egységes, de általában az elsőfokú hatóság ilyen esetekben határozatban kötelezi a tulajdonost a hiba elhárítására, és arra, hogy a kémény megfelelőségét a közszolgáltató szakvéleményével igazolja.
A kémények használaton kívül helyezésekor minden esetben vizsgálják a jogszabályi és a műszaki feltételek teljesülését. Amennyiben a tervezett átalakítás a jogszabályi követelményeknek megfelel, úgy a munkálatok megkezdése előtt helyszíni ellenőrzés keretében megvizsgálják, hogy a végrehajtani kívánt változtatások nem okoznak-e a saját vagy más érintett ingatlan használói számára életveszélyes helyzetet. Az átalakítást követően ellenőrzik a tervezett állapotnak megfelelő kivitelezést és az elvégzett munka minőségét. A kéményeket ezután törlik a nyilvántartásukból. Tapasztalataik szerint sok esetben a kéménytulajdonosok nincsenek tisztában a kémények használaton kívül helyezésének, átalakításának jogi és műszaki feltételeivel, valamint azok egyéb következményeivel. Ezzel magyarázható, hogy sokszor bejelentés és előzetes kéményseprő-ipari vizsgálat nélkül hajtanak végre olyan átalakításokat, mellyel – tudtukon kívül – életveszélyes helyzetbe hoznak másokat, vagy önmagukat. 
A társaság minden panaszbejelentést haladéktalanul és alaposan kivizsgál. Írásos panaszbejelentésekre 15 napon belül válaszolnak, a személyesen bejelentett panaszokra azonnal reagálnak. Ha a szóbeli panasz nem vizsgálható ki azonnal, vagy az ügyfél nem ért egyet a vizsgálat eredményével, úgy jegyzőkönyvet vesznek fel, melynek egy példányát az ügyfélnek átadják. A jegyzőkönyvekben foglaltakra szintén 15 napon belül reagálnak. Ügyfélszolgálati és Ellenőri Irodát működtetnek. Az ügyfelek jogorvoslattal felettes szervünkhöz, illetve a fogyasztóvédelmi hatósághoz fordulhatnak. Az általános panaszkezelési tevékenységükről és a kapcsolódó információkról ügyfeleiket az Üzletszabályzatban tájékoztatják. Jogos panasz esetén a szükséges intézkedéseket minden esetben megteszik, értesítve erről az érintett ügyfelet is.
Tevékenységüket az alapvető emberi és alkotmányos jogok védelmében, az élet- és vagyonbiztonság, valamint a tűzmegelőzés érdekében végzik. Legfontosabb feladatuk az éves ellenőrzéseik megfelelő színvonalával biztosítani ügyfeleik kéményseprő-ipari szempontok szerinti biztonságát és komfortját.
A kémények meghibásodásából eredő legtipikusabb balesetek a halálos szénmonoxid mérgezések, melyeket a rendőrhatóság vizsgál ki, szakembereinek bevonásával. Az elmúlt öt évben a balesetek egyikénél sem állapították meg a FŐKÉTÜSZ Kft. felelősségét. A nem halálos kimenetelű esetektől nincs pontos információjuk, mert sokszor nem történik hatósági vizsgálat sem, illetve nem kapnak tájékoztatást a lefolytatott vizsgálat eredményéről (pl. ledőlt kémények, tűzesetek, enyhébb mérgezések, stb.).
További kérdéseimre a FŐKÉTÜSZ Kft. igazgatója az alábbiak szerint válaszolt:
Az éves kéményellenőrzés során a munka dokumentálását az alkalmazott sormunkakönyvek testesítik meg.
Az elsőfokú építésügyi-, és tűzvédelmi hatóságok, valamint a gázszolgáltató felé fennálló bejelentési kötelezettségeikkel kapcsolatban megjegyzi, ez idáig egyetlen esetben sem indítottak építéshatósági eljárást, az építéshatósági eljárás részleteiről ennek okán nem rendelkeznek pontos információkkal. Szerepük a BM r. értelmében az elvégzett munkák közszolgáltatói, szakmai ellenőrzésére, valamint szakvéleményezésére korlátozódik, megrendelői megkeresés esetén.
A használaton kívüli és tartalék kémények közötti különbségeket a BM r. határozza meg. A használaton kívüli kéményeket nem kell használaton kívül helyezni, ugyanakkor a gyakorlati tapasztalatok értelmében kijelenthető, hogy igényként leginkább a tartalék kémények használaton kívülivé alakítása merül fel a legtöbb esetben. Az OTÉK 94. § (1) és (2) bekezdései értelmében a tartalékfűtés lehetőségéről gondoskodni kell
a) minden lakás legalább egy lakószobájában,
b) minden olyan helyiségben, ahol folyamatos tartózkodás szükséges (pl. készenléti, ügyeleti helyiségekben).
A tartalékfűtés lehetőségéről szilárd tüzelőanyaggal üzemeltethető tüzelőberendezés céljára alkalmas, gravitációs üzemű kémény vagy egyidejűleg és folyamatosan igénybe vehető többlet villamos energia biztosításával kell gondoskodni.
A BM r. 2. § f) pontja szerint a tartalék kéményeket a fokozott biztonság miatt használható állapotban kell tartani. Átalakítások esetén vizsgálni szükséges – az átalakítás lehetőségén és megfelelőségén túl – azt is, hogy a változtatás nem ütközik-e az Étv. 31. § (2) d) és f) pontok előírásaiba, melyek a tűzbiztonságra és a használati biztonságra vonatkoznak.
Elmondható, hogy a közszolgáltatói felelősségi körbe tartozó életveszélyes helyzeteket jellemzően a szabálytalanul használaton kívülivé alakított tartalék kémények, illetőleg a nem megfelelő körültekintéssel és szakszerűtlenül átalakított kémények okozzák. Egyebekben a használaton kívüli kémények nem tartoznak közszolgáltatási díjfizetési kötelezettség alá. A kémények terhelési módjának megváltoztatásához, valamint használaton kívülivé alakításához szükséges vizsgálatokat erre irányuló megrendelés esetén, díj ellenében végzik. 

Összegezve: A panaszosok az egyedi kémények vonatkozásában – úgy az egylakásos, mint a többlakásos épületek tekintetében – a kötelező kéményseprő-ipari közszolgáltatást, illetve a közszolgáltatást végző cégek tevékenységét, eljárását kifogásolták. Kiemelték, hogy a szolgáltató nem ellenőrzi, tisztítja a kéményeket, sokszor felesleges munkálatok elvégzésére kötelezi a tulajdonosokat. Mindezeken túl a panaszosok a tartalék- és használaton kívül helyezett kéményekről vezetett nyilvántartást és az azon alapuló szolgáltatási díj számlázását, valamint a szolgáltatást nyújtó cég által – a panaszosok álláspontja szerint gyakran külső szemrevételezés alapján pl. kéményseprőjárda hiánya miatt – életveszélyesnek nyilvánított egyedi kémények esetén kezdeményezett építéshatósági eljárást sérelmezték. Többen sérelmezték továbbá, hogy a BM rendeletnek megfelelően használaton kívül helyezett kéményük ebbéli minőségét nem fogadja el a közszolgáltató. A hatóságok a felvetett panaszokra eltérő válaszokat adnak, egyes hatóságok szerint nincs lehetőségük a közszolgáltató véleményének vizsgálatára, míg mások helyszíni ellenőrzés során igyekeznek meggyőződni a fennálló állapotokról. A FŐKÉTÜSZ Kft. álláspontja szerint eljárása megfelel a vonatkozó jogszabályi rendelkezéseknek.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében 
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés a) és 1) pontjai szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint közigazgatási szerv, illetve közszolgáltatást végző szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. A (2) bekezdés a) pontja értelmében közszolgáltatást végző szerv – függetlenül attól, hogy milyen szervezeti formában működik – az állami vagy önkormányzati feladatot ellátó, illetve e feladat ellátásában közreműködő szerv. A közszolgáltatást végző szerv kizárólag e tevékenységével összefüggésben vizsgálható.
A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 7. § (1) bekezdése szerint törvény vagy kormányrendelet államigazgatási feladatot, hatósági hatáskört állapíthat meg a jegyzőnek is. 2013. január 1-jétől az e törvény helyébe lépő Mötv. 18. § (1) bekezdés a) pontja szerint a jegyző számára törvény vagy törvényi felhatalmazáson alapuló kormányrendelet államigazgatási feladat- és hatáskört állapíthat meg. Továbbá a 81. § (3) bekezdés a) pontja értelmében a jegyző dönt a jogszabály által hatáskörébe utalt államigazgatási ügyekben.
Az építésügyi és az építésfelügyeleti hatóságok kijelöléséről és működési feltételeiről szóló 343/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet 1. § (1) bekezdése szerint a Kormány az elsőfokú építésügyi hatósági feladatokat ellátó általános építésügyi hatóságként […] az építmények tekintetében a mellékletekben az 1/A. mellékletben megjelölt települési, fővárosi kerületi önkormányzat jegyzőjét a mellékletben felsorolt településekre is kiterjedő illetékességgel, és az 1/B. mellékletben felsorolt települési önkormányzatok jegyzőjét, körjegyzőjét a mellékletben felsorolt településekre is kiterjedő illetékességgel jelöli ki. 
A Kötv. 1. § (1) bekezdése értelmében a kéményseprő-ipari közszolgáltatás biztosítása a megyei, megyei jogú városi és a fővárosi önkormányzat kötelező feladata, amelynek a működési területén való ellátását a községi, városi önkormányzat, illetőleg azok társulása a megyei önkormányzattól átvállalhatja. A Kgy. r. 3. § (1) bekezdése szerint pedig Budapest főváros közigazgatási területén a kéményseprő-ipari közszolgáltatás teljesítésére kizárólagos joggal rendelkező közszolgáltató a FŐKÉTÜSZ Fővárosi Kéményseprő-ipari Korlátolt Felelősségű Társaság.
Tekintettel a fentiekre, továbbá arra, hogy a panaszosok beadványaikban a jogorvoslat tényleges igénybevételének hiányát – egymástól függetlenül – minden esetben valószínűsítették, hatásköröm az egyedi ügyek vizsgálatára egyértelműen fennáll.

II. Az alkotmányos alapelvek és alapvető jogok tekintetében
Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvénye és az Ajbt. hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait. Mindezt alátámasztandó, az Alkotmánybíróság maga a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.

1. A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát.
A jogbiztonság követelménye azonban nem korlátozódik kizárólag a jogalkotás szférájára. Az alkotmánybírósági gyakorlat alapján egyértelműen jogbizonytalanságot teremt, ha egy közigazgatási, illetve közszolgáltatást végző szerv az állampolgárokat túlbuzgóságból vagy a jogszabály hibás értelmezésből eredő indokolatlan zaklatásnak teszi ki.1 A jogállamiság elvéből folyó követelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.2

2. Tisztességes eljáráshoz való jog
Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet.3
A tisztességes eljáráshoz való jog az Alaptörvényben, korábban az Alkotmányban explicit módon nem nevesített, de az alkotmánybírósági gyakorlatban az Alkotmány 57. § (1) bekezdésébe foglalt független és pártatlan bírósághoz való jog [Alaptörvény XXVIII. Cikk (1) bekezdés], illetve a 2. § (1) bekezdéséből [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés] eredő eljárási garanciák védelmének egymásra vonatkoztatásából tartalmilag levezetett alkotmányos alapjog (315/E/2003. AB határozat). Noha a tisztességes eljáráshoz való jog a gyakorlatban elsősorban a közigazgatási hatóságok eljárása során nyer értelmet, az ügyfelekkel, szerződéses partnerekkel, kapcsolatos eljárásai során a közszolgáltatást végző szervektől is elvárható. A jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog – a közhatalmi tevékenység korlátaiként – önálló alkotmányjogi normaként érvényesülnek: gátját képezik a garanciális szabályok szándékolt félretételének, félreértelmezésének, a kiszámíthatatlanság okozta jogsérelmek bekövetkezésének. Sokrétű követelmény-rendszert foglalnak magukba, amelynek kereteit és alapjait – elsődlegesen a jogalkotásra vonatkozó követelményként – a már idézett alkotmánybírósági gyakorlat alakította ki, de amelyet – a jogalkalmazás ellenőrzése során – a bírósági és az ombudsmani gyakorlat tölt ki további tartalommal, fejleszti tovább. 

3. Jogorvoslathoz való jog
A jogállamiság elve, a jogbiztonság követelménye és a jogorvoslathoz való jog szoros kapcsolatban áll egymással. Az Alkotmány 57. § (5) bekezdése alapján a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint a jogorvoslathoz való jog immanens tartalmát képezi, hogy az érdemi határozatokkal szemben más szervhez vagy ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz lehet fordulni.4 A jogorvoslathoz való jog tényleges érvényesüléséhez a „jogorvoslás” lehetősége is szükséges, vagyis az, hogy a jogorvoslat fogalmilag és szubsztanciálisan tartalmazza a jogsérelem orvosolhatóságát.5

4. Tulajdonhoz való jog
Az Alkotmány 13. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot. Az Alkotmány szempontjából a tulajdont a vonatkozó jogszabályok együttese definiálja: az alapjogként védett tulajdon tartalmát a mindenkori (alkotmányos) közjogi és magánjogi korlátokkal együtt kell érteni.”6 A törvényalkotó a tulajdonhoz való jog alapján mindig köteles tiszteletben tartani azokat a jogosítványokat, amelyeket korábban ő maga alakított ki alkotmányos értelemben vett tulajdonként.7
Az Alkotmánybíróság szerint az alkotmányos tulajdonvédelem köre és módja nem szükségképpen követi a polgári jogi fogalmakat, és nem azonosítható az absztrakt polgári jogi tulajdon védelmével. Az alkotmányos tulajdonvédelem terjedelme mindig konkrét; függ a tulajdon alanyától, tárgyától és funkciójától, illetve a korlátozás módjától is.8
Megjegyzendő ugyanakkor, hogy a közérdek alapján történő tulajdonkorlátozásnál az Alkotmánybíróság nem tekinti elégséges alapnak, hogy a jogszabály általánosságban hivatkozik a korlátozást szükségessé tevő közérdekre, szabad hatósági mérlegelési jogkörben hagyva annak meghatározását, konkrétan milyen tulajdoni tárgyakra kell a korlátozást alkalmazni. A közérdeket jogszabályban úgy kell meghatározni, hogy konkrét ügyben a közérdekből történő korlátozás szükségességét bíróság ellenőrizhesse. A közérdek megléte mellett az alkotmányossági vizsgálat másik szempontja az arányosság követelménye, amely szerint korlátozással elérni kívánt cél fontosságának és az ennek érdekében okozott alapjog-sérelem súlyának összhangban kell állnia.
Az Alkotmánybíróság egy másik határozatában9 elvi éllel mutatott rá arra, hogy „a tulajdonhoz való jog védelmére kialakított gyakorlata megfelel az 1993. évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény első kiegészítő jegyzőkönyve 1. cikkében foglaltaknak, és összhangban áll az Emberi Jogok Európai Bíróságának határozataiban kifejtett elvekkel. Az 1. cikk alapján minden természetes vagy jogi személynek joga van javai tiszteletben tartásához. Senkit sem lehet tulajdonától megfosztani, kivéve, ha ez közérdekből és a törvényben meghatározott feltételek, valamint a nemzetközi jog általános elvei szerint történik. Az Alkotmánybíróság a tulajdonhoz való jog korlátozásának megítélésére a közérdekűségi tesztet alkalmazza. A korlátozásánál az alkotmányossági vizsgálat egyik szempontja a másik alapvető jog, alkotmányos érték vagy cél érvényesülésének szükségessége, vagy a közérdek miatt fennálló szükségesség. 

III. Az ügy érdeme tekintetében
1. Alapvetések a vizsgálat idején hatályos jogszabályok alapján
Az Étv. az ingatlantulajdonos alapvető kötelezettségeként írja elő a jó karbantartást, ennek érdekében köteles az építmény állapotát, állékonyságát a jogszabályokban meghatározott esetekben és módon időszakonként felülvizsgáltatni, a jó műszaki állapothoz szükséges munkálatokat elvégeztetni.
Az építményeket, építményrészeket – a jó műszaki állapot folyamatos fenntartása mellett – csak a jellegük szerinti rendeltetésüknek, a rájuk vonatkozó hatósági előírásoknak és engedélyeknek megfelelő célra és módon szabad használni. A használatbavételi, illetve fennmaradási engedélytől, ennek hiányában az eredeti rendeltetéstől eltérő használatához – ha jogszabály eltérően nem rendelkezik – az építésügyi hatóság engedélye szükséges, illetve a használat változtatását az új használatra való alkalmasság igazolásával kell alátámasztani.
Az Alkotmánybíróság – az egyes kéményseprő-ipari tevékenység körében végzett munkák tűrésére, illetőleg díj fizetésére kötelezést előíró rendelkezések kapcsán – megállapította, hogy az égéstermék szabadba történő kivezetésének, elvezetésének módja a személyek életének, egészségének és testi épségének szempontjából lényeges. A tulajdonos rendelkezési jogát alappal korlátozza az épületben vagy azon kívül tartózkodó személyeknek az élethez, egészséghez és testi épséghez fűződő érdeke, arra vonatkozó alkotmányos joga. Az erre szolgáló berendezések létesítésének szabályait építésügyi jogszabályok, működésének szabályait, azok ellenőrzését és karbantartását meghatározó jogszabályok tartalmazzák.10
Az égéstermék szabadba történő kivezetése feltételeinek meghatározása tehát éppen az élet, az egészség és a testi épség megóvását szolgálja. A tüzelőberendezések égéstermék-elvezetőinek a tisztítása és azok műszaki állapotának a felülvizsgálata, olyan szakmai ismereteket igényel, ami általánosságban nem várható el az ingatlantulajdonosoktól. Ezért az Ötv. 8. § (1) bekezdése a helyi tűzvédelemről való gondoskodást (és így a kéményseprő-ipari szolgáltatásokról való gondoskodás kötelezettségét) önkormányzati feladatként fogalmazza meg.11 A kéményseprő-ipari közszolgáltatás ellátásának biztosításáról a megyei, a megyei jogú városi, és a fővárosi közgyűlés a nyilvános pályázaton nyertes céggel (a továbbiakban: szolgáltató) kötött szerződés útján gondoskodik.
Az Ötv. feladat-meghatározásával összhangban a Kötv. e közfeladatok ellátásának elősegítése érdekében a helyi önkormányzat által szervezett, és a törvényben meghatározott kéményseprő-ipari közszolgáltatást a helyi közszolgáltatással ellátott területen levő ingatlan tulajdonosa, használója köteles igénybe venni. A kéményseprő-ipari közszolgáltatással kapcsolatos szerződéses jogviszonyt – külön szerződéskötési kötelezettség nélkül – az ingatlan tulajdonosa és a szolgáltató között a közszolgáltatás igénybevételének ténye hozza létre. 
A Polgári Törvénykönyv 198. §-a szerint szolgáltatásra irányuló kötelezettség és jogosultság jogszabályból vagy hatósági rendelkezésből szerződéskötés nélkül is keletkezhet, ha a jogszabály vagy a törvényes jogkörében eljáró hatóság így rendelkezik, és a kötelezettet, a jogosultat és a szolgáltatást kellő pontossággal meghatározza.
A Kötv. 3. § f) pontja rögzíti a kötelezően igénybeveendő kéményseprő-ipari közszolgáltatás körét, amely kiterjed a lakásban, helyiségben a tüzelőberendezés égéstermékének elvezetésére szolgáló kémény járatának és tartozékainak időszakos ellenőrzésére, tisztítására, műszaki felülvizsgálatára, a használat és a műszaki megoldás megfelelőségének vizsgálatára. A kéményseprő-ipari közszolgáltatás szakmai követelményeit, valamint a tevékenység körét és az ellátásra való jogosultság feltételeit, pedig a településfejlesztésért és településrendezésért felelős miniszter rendeletben állapítja meg.
A BM r. 1. § (1) bekezdése szerint a kötelező kéményseprő-ipari közszolgáltatás (a továbbiakban: közszolgáltatás) szervezett ellátása kiterjed a lakásban és más helyiségben épülő vagy már használatban lévő tüzelőberendezés égéstermékeinek elvezetésére szolgáló kémény – ideértve a tartalékkéményt is –, valamint tartozékainak műszaki felülvizsgálatára, ellenőrzésére, tisztítására és szakvélemény adására. Ugyanezen szakasz (2) bekezdése egyértelműen kimondja azt is, hogy a közszolgáltatás nem terjed ki arra a kéményre, amely használaton kívül áll, és amelynek bekötőnyílásait és tisztítónyílásait befalazták vagy nem éghető anyaggal tömören, illetőleg egyéb nem oldható szerelési technológiával (kötéssel) lezárták, és a kéménytisztítás helyén jól látható módon megjelölték.
A továbbiakban vizsgálatom arra irányult, hogy az egyedi kémények tekintetében a közszolgáltatás kötelező igénybevételének jogi szabályozása és a kialakult jogalkalmazási gyakorlat összhangban áll-e a tulajdonjog korlátozásával kapcsolatos alapjogi követelményekkel.
A közszolgáltatással érintett kémények és tüzelőberendezések az ingatlan tulajdonosának tulajdonát képezik, azzal szabadon rendelkezhet, vagyis – az irányadó jogszabályok betartása mellett – használhatja, de fel is hagyhat azok használatával, akár el is bonthatja, illetőleg a kéményseprő-ipari közszolgáltató szakvéleményének a birtokában a használaton kívüli kéményeit újra használatba veheti. 
Ahogyan fentebb már szó esett róla, a tulajdonos rendelkezési jogának korlátozását az épületben vagy azon kívül tartózkodó személyeknek az élethez, egészséghez és testi épséghez fűződő érdeke, arra vonatkozó alkotmányos joga igazolja. Alapjogi szempontból a tulajdonjog korlátozás – a közszolgáltatás kötelező igénybevétele – annyiban indokolt, amennyiben az égéstermék-elvezetőre használatban lévő tüzelőberendezés van rákötve, és ez által egy másik alapjog – az élethez való jog – érvényesülését veszélyeztetheti. Más a helyzet a használaton kívüli kémények esetében, mivel nincs olyan alapjogi ismérv, amely indokot adna a tulajdonos rendelkezési jogának korlátozására, ezért a BM r. kimondja, hogy ezekre az égéstermék elvezetőkre nem terjed ki a közszolgáltatás. 
A 70-es évek közepére előtérbe kerültek a korábbi szilárd tüzelőanyagokkal szemben a nagyobb komfortot biztosító folyékony és gáz szénhidrogének, amely következtében a tüzelőberendezésekben végbement változás alapeleme a jó hatásfokú üzemeltetés követelménye lett, így a gazdaságosság és a nagyfokú biztonság mellett új típusú kéményrendszerek bevezetését is magukkal hozták. 
A változásokat megelőzően a régi építésű – 50-60, akár 100 évvel korábban épült – épületekben az általános fűtésmód a szilárd tüzelőanyaggal, helyiségenként üzemeltethető tüzelőberendezések (vaskályhák, cserépkályhák, kandallók és a főzéshez használt tűzhelyek, stb.) használata volt. Ezen tüzelőberendezések égéstermékeinek az elvezetésére rendszerint az egyedi kémények szolgáltak, ennek következtében egy lakás minél több fűtött helyiséggel rendelkezett, annál több kéményre volt szükség. 
A nagyobb komfortot biztosító fűtőanyagok és tüzelőberendezések elterjedésével a régi építésű ingatlanokban is végbementek a fűtéskorszerűsítések, amelyeknek az eredménye az lett, hogy a korábban használt kémények jelentős számban szükségtelenné, így használaton kívülivé váltak. Az ingatlantulajdonosok ezért a lakásukban lévő (bekötő)nyílásokat – praktikus okokból, a lakásba áramló huzat, por stb. elkerülése végett – rendszerint lefalazták, vagy tömör anyaggal lezárták, ezzel is kifejezésre juttatva, hogy a jövőben sem kívánják fűtés céljára használni ezeket a kéményeiket. 
A fenti alapjogi követelmények ellenére a közszolgáltatás kötelező igénybevételét a BM r. 2. § (1) bekezdés f) pontja kiterjeszti az ún. tartalékkéményekre is, miszerint „a tartalékkémény olyan kémény, amelynél a tényleges igénybevétel a más rendszerű hőellátás miatt nem áll fenn, de a hatályos rendelkezések szerint, illetve a fokozott biztonság miatt használható állapotban való tartása szükséges.”
A fogalom-meghatározásból kitűnik, hogy a „tartalékkémény” nincs használatban, mivel a folyamatos fűtést (vízmelegítést) nem a szóban forgó égéstermék-elvezető használatával biztosítják. A „tartalékkémény” ugyan használaton kívül áll, azonban a fogalom-meghatározás második fordulata szerint használható állapotban való tartása szükséges. A jogalkotó erre vonatkozóan két okot jelölt meg, egyrészt „a hatályos rendelkezések szerint”, másrészt „fokozott biztonság miatt”. 
A fenti fogalom-meghatározás több szempontból is aggályos. 
-	„használható állapotban való tartása szükséges”:
-	a használható állapot feljogosítja az ingatlan tulajdonost arra, hogy további használatba vételi engedély, szakvélemény nélkül bármikor tüzelőberendezést csatlakoztathat erre az égéstermék-elvezetőre,
-	nem létezik olyan jogi szabályozás, amely választ adna arra, hogy ki dönti el a „használható állapotban tartás” szükségességét, a dolga feletti rendelkezési jogával élve az ingatlantulajdonos, vagy a szolgáltató, vagy valamely hatóság? 
-	a használható állapotnak milyen teljesítményű tüzelő- és fűtőberendezésnek kell megfelelnie, szilárd-, olaj-, vagy gáz-tüzelőberendezés égéstermékének elvezetésére szolgálhat12
-	„a hatályos rendelkezések szerint”
-	áttekintve a hatályos joganyagot, nem lelhető fel olyan jogszabály, amely az ingatlantulajdonost „tartalékkémény” fenntartására kötelezné. Ilyen előírás életszerű lehet olyan közintézményekben, mint például: bölcsőde, óvoda, iskola, kollégium, szociális otthon stb.
-	„fokozott biztonság miatt”:
-	a hatályos jog nem adott számon kérhető választ arra, hogy mit kell érteni „fokozott” biztonság alatt.
A 2012. július 3-án kihirdetett és 2013. január 1-jén hatályba lépett, a kéményseprő-ipari közszolgáltatásról szóló 2012. évi XC. (a továbbiakban: újKkötv.) törvény alkalmazásában a „tartalék (biztonsági) égéstermék-elvezető: olyan égéstermék-elvezető, amely a tartalékfűtés célját szolgálja, üzemképes állapotban van, de nincs rácsatlakoztatva tüzelőberendezés”.
A tartalékkémény ismérveinek újrafogalmazásával a jogalkotó igyekezett kiiktatni a fenti megválaszolhatatlan követelményeket, megjelölte az üzemképes állapotban való tartás célját, azonban egyértelműen kinyilatkoztatta azt is, hogy a tartalék égéstermék-elvezető használaton kívül áll, vagyis az „üzemképes állapot” ellenére az ilyen égéstermék-elvezetőre nem lehet rácsatlakoztatva tüzelőberendezés. (Ha tüzelőberendezést csatlakoztatnak rá, használatban lévő égéstermék-elvezetőnek minősülhet.) Továbbra is megválaszolatlan maradt azonban az a kérdés, hogy ha nincs rácsatlakoztatva tüzelőberendezés, az üzemképes állapotot, mely fűtőberendezés és tüzelési mód kritériumainak megfelelően kell fenntartani.
A tartalékkémény-tartalékfűtés problematikát (megjegyzendő, hogy a tartalékfűtés biztosítása kémény használatával csak egy lehetőség a sok közül) a gyakorlati oldalról megközelítve kézenfekvőbb válaszokat kaphatunk. Ahogyan korábban szó esett róla, a régi építésű épületekben végbement fűtéskorszerűsítések során a korábban használt kémények zöme szükségtelenné, használaton kívülivé vált. Sok helyütt azonban az egész lakás fűtését biztosító korszerűbb, „más rendszerű hőellátás” mellett megtartották pl. a régi cserépkályhákat, de az új építésű ingatlanok esetében is reneszánszát élik a cserépkályha, kandalló telepítések, amelyeket ténylegesen nem, illetve csak alkalomszerűen használnak, azonban tartalékfűtés lehetőségeként rendelkezésre állnak. 
Az alapjogi korlátozást magalapozó élet és vagyonbiztonságot veszélyeztető állapot, konkrétan a szénmonoxid mérgezés és a tűzveszély, csak az üzemelő fűtőberendezések esetében merülhet fel, mindebből az is következik, hogy alapjogi szempontból, az igénybevétel jellege szerint csak működő vagy használaton kívüli kémények (égéstermék-elvezetők) értékelhetők. Tekintettel arra, hogy a használaton kívüli kémény senki életét, vagyonát nem veszélyezteti, az ingatlantulajdonos joga dönteni arról, hogy a feleslegessé vált kéményét használaton kívül helyezi, illetve akar-e fenntartani „tartalékkéményt”.

2. A tartalék-vagy használaton kívüli kémény anomáliája a panaszok tükrében
A 2012. december 31-ig hatályos szabályozás szerint a kéménynek használaton kívüli kéménnyé történt „átalakítását” a tulajdonosnak a munka megkezdését megelőző 15 nappal kellett írásban a szolgáltatónak bejelenteni. Az ezt megelőző szabályozás rendelkezései szerint pedig az átalakítás megtörténtétől számított nyolc napon belül kellett ugyancsak bejelenteni a területileg illetékes kéményseprő szolgáltatónál.13 A 2013. január 1-jétől hatályos újBM r. szerint a meglévő égéstermék-elvezető használaton kívül helyezését megelőzően helyszíni műszaki vizsgálat szükséges, függetlenül attól, hogy a „nem használat” senki életét vagyonát nem veszélyezteti. A kötelező „műszaki vizsgálat” eredményéről készített nyilatkozatot a szolgáltató a megrendeléstől számított 15 munkanapon belül köteles a megrendelőnek átadni.14 A rendeletek egyike sem tér ki azonban arra, hogy a bejelentéseket követően ezeket a kéményeket a szolgáltatónak törölnie kell a nyilvántartásából. Függetlenül az eltérő szabályozásoktól a bejelentés elmaradása nem jogvesztő.
A csatolt dokumentumok tanúsága szerint a szabályosan használaton kívül helyezett kémények törlése helyett a szolgáltató – a jogszabályokban előírtakon túl – további követelményeket támaszt az ingatlantulajdonossal szemben. A szolgáltató általános gyakorlata, hogy az OTÉK 94. §-ának „Tartalékfűtés” rendelkezéseire hivatkozva tagadja meg az egyébként szabályosan használaton kívülivé alakított kémények törlését a nyilvántartásából azzal, „ha az ingatlan tartalék fűtését elektromos úton biztosítják a tartalék kémények használaton kívül helyezhetőek.” Ezért a szolgáltató a szabályosan használaton kívül helyezett kémények tekintetében – kvázi hatósági jogkört gyakorolva – további dokumentumokat, igazolásokat követel meg az ingatlantulajdonostól mégpedig, hogy „készíttessen és nyújtsa be az építmény elektromos rendszeréről szóló szakértői véleményt, mely igazolja, hogy biztonságosan – tűz- és érintésvédelmi szempontok szerint – alkalmas a folyamatos többlet villamos energia fogadására, továbbá a területileg illetékes áramszolgáltató nyilatkozatát arról, hogy a többlet villamos-energia rendelkezésre áll.” [AJB-978/2012. számú ügy]
Az OTÉK – tévesen – hivatkozott rendelkezése az „Építmények létesítési előírásai” fejezetében, a helyiségek általános előírásai között szerepel, a norma címzettje pedig az építtető, és az építési engedély kérelmet elbíráló építésügyi hatóság. A tartalékfűtés lehetőségéről való gondoskodás történhet folyamatosan igénybe vehető többlet villamos energia biztosításával, de történhet szilárd tüzelőanyaggal üzemeltethető tüzelőberendezés céljára alkalmas, gravitációs üzemű kémény létesítésével is. Annak eldöntése az ingatlantulajdonos joga, hogy a jogszabályban körülírt lehetőségek közül melyiket választja. Az építésügyi hatósági eljárásba a kéményseprő közszolgáltatót csak akkor kell bevonni (kizárólag a kémény használhatóságával kapcsolatos véleményadás céljából), ha az építtető gravitációs kéményt épít. Az OTÉK hivatkozott rendelkezését a jogalkotó 2012. VIII. 7-től hatályon kívül helyezte.
A használaton kívüli kémények nyilvántartásból törléséhez az OTÉK fenti rendelkezésén túl a szolgáltató azt is megköveteli, hogy a kéményt „előzetesen a tartalék jellegéből használaton kívülivé kell átalakítani, azaz a kémény tisztítónyílásait, továbbá a bekötőnyílásait be kell falazni, és jól láthatóan meg kell jelölni. Padlástérből történő tisztítás esetén a kitorkollás befalazása helyett elegendő a kémény tisztítás célját szolgáló nyílás mögött a kéményt lezárni és jól látható helyen meg kell jelölni.” Megjegyzem, a szolgáltató a kéményseprő-ipari tevékenység gyakorlásáról szóló 19/1970. (IX. 5.) ÉVM r. 4. § (5) bekezdését hivatkozza ebben az esetben, amely 1997. január 1-től hatálytalan, ez írta elő korábban ugyanis, hogy „a használaton kívüli kéményeket nem kell tisztítani és felülvizsgálni. Használaton kívüli kémény az a kémény, amelyre az épület, illetőleg helyiség más rendszerű hőellátása vagy rendeltetésének megváltoztatása miatt nincs szükség és ezért a kémény kitorkollását, továbbá a bekötőnyílásokat befalazták. Padlástérből történő tisztítás esetén a kitorkollás befalazása helyett elegendő a kéménytisztítás célját szolgáló nyílások befalazása”.
Tekintettel arra, hogy a több éve, évtizede feleslegessé, így használaton kívülivé vált kéményeik nyilvántartásból való törlését – a szolgáltató újabb és újabb követelmények támasztása miatt – a panaszosok éveken keresztül eredménytelenül kérték, áttekintettem a használaton kívülivé történő átalakításra vonatkozó különböző időpontokban hatályos jogi szabályozást. 
1996. december 31-ig e kérdésben a kéményseprőipari tevékenység gyakorlásáról szóló 19/1970. (IX. 5.) ÉVM rendelet fent hivatkozott 4. § (5) bekezdése volt az irányadó. Az 1997. január 1-től hatályos BM r. előírásai szerint a használaton kívüli kémény egyik legfontosabb ismérve, hogy nem használják, és elegendő csak a bekötőnyílásait és tisztítónyílásait befalazni vagy nem éghető anyaggal tömören, illetőleg egyéb nem oldható szerelési technológiával (kötéssel) lezárni. A 2013. január 1-jén hatályba lépett újKkötv. 1. § 5. pontja szerint: „használaton kívüli égéstermék-elvezető: olyan égéstermék-elvezető, amelynek összes nyílását befalazták vagy nem éghető anyaggal tömören, vagy egyéb nem oldható szerelési technológiával (kötéssel) lezárták” 
A használaton kívüli kéményekkel kapcsolatos szabályozások szempontjából nem lehet figyelmen kívül hagyni az Országos Tűzvédelmi Szabályzatról szóló 28/2011. (IX. 6.) BM rendelet hatályos előírásait sem, mely szerint az égéstermék-elvezető berendezés (kémény) használaton kívüli bekötő és tisztító nyílásait A1 tűzvédelmi osztályú anyaggal hézagmentesen lezárva kell tartani, míg a használatban lévő kémények esetében a koromzsákot és a tisztító ajtókat, idomokat állandóan zárt állapotban kell tartani. (A tartalékkéményeket illetően nincsen rendelkezés.)
A fenti, ám eltérő jogi szabályozásokban az a közös, hogy a kémények/égéstermék-elvezetők, mint meglévő, ám szükségtelen építmények nincsenek használatban, és valamilyen módon le vannak zárva. Míg az egyik szabályozási időszakban elegendő a bekötőnyílásokat, illetve a kitorkollást vagy padlástéri tisztítás esetén csupán a tisztítónyílást lefalazni, később már csak a bekötőnyílások és tisztítónyílások tekintetében határoz meg a jogalkotó vagylagos műszaki megoldást a nyílások lezárásához. A januártól hatályba lépett szabályozás már az „összes nyílás”-ra kiterjeszti a korábbi műszaki megoldásokat, míg a hatályos tűzvédelmi szabályzat szerint elegendő a bekötő és tisztító nyílások lezárása. 
A szolgáltató egyik levelében arról tájékoztatta a panaszost, hogy ha megmarad eredeti elhatározása mellet – alkalmanként külön térítés ellenében – a helyszínen kijelölik a megszüntethető kéményt vagy kéményeket, majd a szükséges használaton kívül helyezési munkálatoknak a panaszos részéről történő elvégzését követően, az ő biztonsága érdekében is meggyőződnek arról, hogy azok a kémények kerültek-e használaton kívül, amelyeket előzetesen a szolgáltató kijelölt. 
A BM r.-ben szabályozott kéményseprő-ipari tevékenység gazdasági tevékenység, az elvégzett munkáért a szolgáltató ellenértéket követelhet. A szolgáltató fenti eljárásait értékelve megállapítottam, hogy a szabályozás nem biztosít olyan jogokat a közszolgáltatónak, amely a gazdasági tevékenységen túlterjedne. A szolgáltatónak még az építéshatósági eljárásban sincsen „kijelölési” joga, így a fenti gyakorlata sérti az ingatlantulajdonos rendelkezési jogát. A törvény előírja ugyan a szolgáltató számára az egyes munkák elvégzését, az ingatlantulajdonos, használó számára pedig a kötelező munka elvégzésének tűrését, de a jogszabály még a folyamatos kötelező munka elvégzésének lehetetlensége esetén sem ruházza fel a szolgáltatót hatósági jogkörrel, az a tűzvédelmi, illetve építésügyi hatóságokat illeti meg. 
Kérésemre a FŐKÉTÜSZ Kft. igazgatója a használaton kívüli kéményekkel kapcsolatos gyakorlatukat illetően – az OTÉK fentebb már elemzett rendelkezésén túl – az alábbi álláspontjáról tájékoztatott:
A gyakorlati tapasztalatok értelmében kijelenthető, hogy igényként leginkább a tartalék kémények használaton kívülivé alakítása merül fel a legtöbb esetben. Átalakítások esetén vizsgálni szükséges – az átalakítás lehetőségén és megfelelőségén túl – azt is, hogy a változtatás nem ütközik-e az épített környezet alakításáról szóló 1997. évi LXXVIII törvény 31. § (2) d) és f) pontok előírásaiba, melyek a tűzbiztonságra és a használati biztonságra vonatkoznak. 
Elmondható, hogy a közszolgáltatói felelősségi körbe tartozó életveszélyes helyzeteket jellemzően a szabálytalanul használaton kívülivé alakított tartalék kémények, illetőleg a nem megfelelő körültekintéssel és szakszerűtlenül átalakított kémények okozzák. Egyebekben a használaton kívüli kémények nem tartoznak közszolgáltatási díjfizetési kötelezettség alá. A kémények terhelési módjának megváltoztatásához, valamint használaton kívülivé alakításához szükséges vizsgálatokat erre irányuló megrendelés esetén, díj ellenében végzi el a FŐKÉTÜSZ Zrt. 
Kértem a FŐKÉTÜSZ Kft igazgatóját, hogy konkrétan ismertesse, milyen „életveszélyes helyzet”merül fel egy égéstermék-elvezető tekintetében, ha azt nem használják. Erre a kérdésemre azóta sem kaptam választ. 
Az igazgató fenti érvelése több szempontból is aggályos. Az Étv.-re hivatkozás tekintetében azért, mert a szolgáltató nem hatóság, nincs olyan jogköre, hogy a hatóságnak szóló jogszabályi rendelkezéseket számon kérje az ingatlan tulajdonosán. Erre abban az esetben van módja, ha a hatóság bevonja a szolgáltatót – a szakterületét is érintő – eljárásába. 
Vitatható az igazgató állítása abban a tekintetben is, hogy a vizsgálattal érintett időszakban a kémények használaton kívül helyezésével összefüggésben az ingatlantulajdonosnak a „nem használattal” kapcsolatosan külön „vizsgálatot”, szakvéleményt kellene megrendelnie, és ezért díjat kellene fizetnie. A BM r. 11. §-a tételesen szabályozza a kémények használatával összefüggő szakvélemény adásának az esteit, amelyek között nem szerepel a kémények használaton kívül helyezése. (Ezzel kapcsolatosan a tulajdonosnak a vizsgálattal érintett időszakban csak bejelentési kötelezettsége volt.) Áttekintve a Fővárosi Közgyűlés 74/1997. (XII. 30.) rendeletének díjtételeket tartalmazó mellékletét megállapítottam, hogy a használaton kívül helyezéssel, és a nyilvántartásból törléssel kapcsolatosan díjtételt nem tartalmaz. Szakvéleményt kérni és díjat fizetni abban az esetben kellett, ha a használaton kívül helyezett kéményt annak tulajdonosa használatba, ismét üzemképes állapotba kívánta helyezni. Utalni kell arra is, hogy 2013. január 1-jét megelőzően a tartalékkémény használatával összefüggésben nem kellett külön eljárást kezdeményezni, mivel egy tekintet alá esett a működő kéménnyel, ezért az üzemképes állapot fenntartása érdekében ezeket évente ellenőrizni, szükség esetén tisztítani kellett.
Az újKkötv. rendelkezése szerint a kötelező közszolgáltatás igénybevétele továbbra is kiterjed a tartalék (biztonsági) égéstermék-elvezetőkre, ezért korábbi évekhez hasonlóan az újBM r. is előírja, hogy a közszolgáltató évente egy alkalommal köteles elvégezni ezek ellenőrzését és szükség szerinti tisztítását. Az új törvényi szabályozásban a tartalékkémény legfőbb ismérve, hogy a tartalékfűtés céljából legyen üzemképes állapotban, ugyanakkor nem lehet tüzelőberendezés rákötve (a korábbi szabályozás ezt nem tiltotta meg). Az üzemképes állapot pedig azt feltételezi, hogy a dolgot rendeltetésének megfelelően bármikor használni lehet, ezért terjed ki rá a közszolgáltatás kötelező igénybevétele. Ennek ellenére az újBM r. a használaton kívül helyezett kéményekkel egy tekintet alá veszi a tartalék (biztonsági) égéstermék-elvezetőket, és kötelezővé teszi a helyszíni műszaki vizsgálat megrendelését, ha az ingatlantulajdonosa tartalékfűtés céljából, alkalomszerűen használni akarja, annak ellenére, hogy a sormunka alkalmával ezeket a kéményeket is ellenőriznie, tisztítania kell a szolgáltatónak, az ingatlantulajdonosnak pedig ezek után a kémények után is díjat kell fizetnie. A megrendelt kötelező műszaki vizsgálat eredményéről készült nyilatkozatot a közszolgáltatónak a megrendeléstől számított 15 munkanapon belül kell átadnia, amikor is a tartalékfűtés igénye akár okafogyottá is válhatott. Nem tisztázott az új szabályozásban a más rendszerű hőellátás miatt ténylegesen igénybe nem vett, de a tartalékfűtés (alkalomszerű) lehetőségét biztosító, meglévő tüzelőberendezéseket (pl. cserépkályha, kandalló) kiszolgáló kémények jogi sorsa. 
A tulajdonjogból fakadóan a dolog tulajdonosának joga eldönteni azt, hogy felhagy-e a szükségtelenné vált dolga használatával, ahhoz pedig nem kell a szolgáltató hozzájárulása, ha a lakásában a kémények nyílásait valamely módon le akarja zárni, a közszolgáltatónak ugyanis a korábban idézett BM r. 18. § (3) bekezdése alapján csak tudomásul vételi kötelezettsége van. A használaton kívüli égéstermék-elvezető esetében – függetlenül attól, hogy a jogalkotó a különböző szabályozási időszakban éppen milyen „átalakítást”, mely nyílások lezárását kívánja meg –, a tartós használaton kívüliség mellett az emberi tartózkodás céljára szolgáló helyiségben a kémény nyílásainak lezárása (lefalazása) önmagában olyan tény, amely miatt fogalmilag kizárt a szénmonoxid mérgezés veszélye, illetve a tűzveszély, amely a szolgáltatás kötelező igénybevételét megalapozná, és alapjogi szempontból a tulajdonos rendelkezési jogának korlátozását indokolná.
A beadványokban jól nyomon követhető, hogy az ingatlantulajdonos, mint a közszolgáltatás igénybevételének kötelezettje és a szolgáltató között komoly viták forrása a tartalékkémény, illetve a használaton kívüli kémény anomáliája, tekintettel arra, hogy az akár évtizedek óta használaton kívül álló kémények után is a szolgáltató díjat számláz és az ingatlantulajdonos tiltakozása ellenére tartalékkéményként szerepelteti a nyilvántartásában. Meg kell itt jegyezni azt is, hogy ez a probléma nem csupán a szolgáltatás nélküli díjfizetésre kötelezésből eredő konfliktusokban jelentkezik, hanem „közvetlen életveszély elhárítása címén” a szolgáltató által kezdeményezett hatósági eljárásokban nem csak az eljáró hatóságokra nézve, hanem az ingatlantulajdonosokra is komoly, ám felesleges anyagi terhet ró.
A tulajdonos rendelkezési jogának korlátozásánál az alkotmányossági vizsgálat szempontja egy másik alapvető jog, alkotmányos érték vagy cél érvényesülésének szükségessége, jelen esetben az élethez, egészséghez és testi épséghez fűződő érdek, amely csak a működő tüzelőberendezés égéstermék-elvezetője tekintetében értékelhető. A használaton kívül helyezett és nem üzemelő égéstermék-elvezetők esetében a tulajdonos rendelkezési jogának korlátozását megalapozó, másik védendő alapjogi érték, vagyis a korlátozással elérni kívánt cél fel sem merül.
A fenti jogi szabályozások összevetéséből megállapítottam, hogy a tartalékkémény és a szükségtelenné, használaton kívülivé vált kémények tekintetében – a különböző jogalkotási időszakokat is figyelembe véve – az eltérő, olykor ellentmondásos szabályozási elemek a monopolhelyzetben lévő szolgáltatónak önkényes jogalkalmazásra ad lehetőséget. A fennálló jogi helyzet önmagában alkalmas arra, hogy a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményének sérelmét idézze elő, és ezt a helyzetet az új törvén, és az azok végrehajtására kiadott rendeletek sem orvosolják.

3. A vizsgálat megállapításai a nyilvántartás tekintetében
A szolgáltató a nyilvántartása alapján végzi a kötelezően ellátandó szolgáltatást, továbbá a nyilvántartás szolgál alapjául a díjmegállapításhoz szükséges költségelemzéshez, amelyet az ellátásért felelős önkormányzat elé kell terjeszteni, ezért elengedhetetlen, hogy a nyilvántartás valósághű adatokat tartalmazzon. Mindezért a szolgáltató a körzetéhez tartozó használatban lévő és tartalékkéményekről köteles nyilvántartást vezetni, amely tartalmazza a körzetben lévő épületek, önálló rendeltetésű egységek címét, az épületen található kémények és tartalékkémények fajtáját a kémények égéstermék-elvezetés szerinti jellegét, számát. 
Az egyedi kémények sajátossága, hogy az „önálló rendeltetésű egységek”15 egyedi fűtését biztosítják, aminek különösen a többlakásos épületeknél (a továbbiakban: társasház) van jelentősége. Függetlenül a tulajdonjogi viszonyoktól, az egyedi kémények a társasházi önálló ingatlanok16 (a továbbiakban: lakások) tulajdonosainak/lakáshasználóinak a kizárólagos használatában állnak, ezért a társasházak esetében – a szolgáltató gyakorlatával ellentétben – ezeket az égéstermék-elvezetőket nem elegendő csupán épületenként, hanem lakásonként is nyilván kell tartani. Az egyedi kémények lakásonkénti nyilvántartása a kémények beazonosíthatósága szempontjából is elengedhetetlen, és különösen fontos, ha a közszolgáltatással összefüggésben hatósági eljárás indul. 
A közszolgáltatással kapcsolatos díjak megfizetése tekintetében is jelentősége van a nyilvántartásnak, mivel a társasházi egyedi kémények esetében a tulajdonostársak rendelkezhetnek úgy is, hogy nem a közösség viseli az egyedi kéményekkel kapcsolatos költségeket (díjfizetés, fenntartási költség stb.), hanem az égéstermék elvezetőjének a használója. A közös tulajdonba tartozó épületrész, épületberendezés, fenntartásának költsége a közös költség terhére a tulajdonostársakat tulajdoni hányaduk szerint csak akkor terheli, ha a szervezeti-működési szabályzat, vagy közgyűlési határozat másképp nem rendelkezik.17
A kötelező kéményseprő-ipari tevékenység körében végezhető munkákat, a használatban lévő kémények műszaki felülvizsgálatát, ellenőrzését és tisztítását, a nyilvántartás alapján a jogszabályban előírt gyakorisággal megrendelés nélkül – sormunka keretében – kell a szolgáltatónak elvégeznie. 
A folyamatos kötelező munkák körébe a használatban levő kémények és tartozékaik füstjáratának az égésterméktől való megtisztítása, és műszaki felülvizsgálata tartozik, amely tekintetében a BM r. melléklete részletesen meghatározza a kötelezően ellátandó munkálatokat. 
A szolgáltató a közszolgáltatás során az általa elvégzett munkát sormunkakönyvben tartja nyilván, és az ellenőrzést követően „sormunkakönyv-tanúsítványt” állít ki. A sormunkakönyvnek a nyilvántartásban szereplő adatokon túl tartalmaznia kell az elvégzett munkák megnevezését, a munkák elvégzésének időpontját, a munkavégző nevét. Tartalmaznia kell továbbá a munkavégzést igazoló nevét és az igazolás jogcímét, olvasható betűkkel, valamint a munkavégzést igazoló aláírását. A sormunkakönyvet a szolgáltató köteles öt évig megőrizni.
A hozzám érkező beadványokban a panaszosok szinte mindig kifogásolják azt, hogy olyan szolgáltatás után kell díjat fizetniük, amely mögött – gyakorta még a használatban lévő kémények esetében is – nincsen számon kérhető kéményseprő-ipari tevékenység, és a használaton kívüli, de a nyilvántartásban tartalékkéményként szerepeltetett égéstermék-elvezetők esetében pedig a sormunkakönyv aláíratására korlátozódik a szolgáltatás. Ugyanakkor a sormunkakönyv aláírásával a szolgáltatás igénybevételére kötelezett azt tanúsítja, hogy még a használaton kívüli, de tartalékkéményként nyilvántartott égéstermék-elvezetők esetében is minden munkálatot – tisztítástól az ellenőrzésig – elvégeztek, annak ellenére, hogy a használaton kívül helyezés különféle műszaki megoldásai miatt a szolgáltatás akár fizikailag lehetetlen lenne. Ez arra vezethető vissza, hogy a sormunkakönyv az aláírásnál nem tesz különbséget az egyes kéményseprő-ipari tevékenységek között, így a tulajdonos aláírásával nemcsak az ellenőrzés, hanem a tisztítás tényét is igazolja, függetlenül attól, hogy arra sor került-e egyáltalán (az aláírással igazolható tevékenységek az alábbiak: tisztítás; ellenőrzés+tisztítás; műszaki felülvizsgálat – vagyis nincs olyan rovat, ahol csak az ellenőrzés lenne feltüntetve). 
A sormunkakönyv fontos dokumentáció azért is, mert öt évre visszamenően tanúsítania kell a ténylegesen elvégezett munkákat. A sormunkakönyvben kellene tudni nyomon követni, hogy pl. egy kémény bélelésére az éveken át elmaradt tisztítás és kiégetés miatt kerül-e sor, mert ha igen, ez esetben a szolgáltató akár kártérítési felelősséggel is tartozhat.18
A hatályos jogi szabályozás tartalmazza ugyan az ingatlan tulajdonosát terhelő kötelezettségeket, azonban arra vonatkozóan semmiféle szabályozás nincs, hogy a kötelezően ellátandó feladatok el nem végzése esetén a szolgáltatást igénybe vevő – a sormunka keretében – követelheti-e bármely kötelezően elvégzendő kéményseprő-ipari tevékenység elvégzését (pl. kéményseprést, kiégetést), és ha a szolgáltató ezt megtagadja, vagy eleve semmiféle „szolgáltatást” nem végez ez esetben az ingatlantulajdonos nem köteles a sormunkakönyvet aláírni. Arra sincsen szabály, hogy a szolgáltató csak az elvégzett munkát tanúsító, aláírt sormunkakönyv alapján állíthat ki számlát. Összességében megállapítottam, hogy a közszolgáltatás igénybevételére kötelezettet semmiféle garanciális szabály nem védi az amúgy is monopolhelyzetben lévő szolgáltatóval szemben.

4. A vizsgálat megállapításai a közszolgáltató által kezdeményezett építéshatósági eljárások tekintetében
A sormunkakönyvnek kell tartalmaznia a sormunka elvégzésekor tapasztalt meghibásodásokat, és amennyiben a szolgáltató szabálytalanságot észlel, köteles írásban felhívni a tulajdonos figyelmét annak megszüntetésére.
A szolgáltatónak két esetben van lehetősége hatósági eljárást kezdeményezni. Az egyik esetben értesítési kötelezettsége van, amennyiben a tulajdonos a következő esedékes munkavégzésre nem szünteti meg az előző sormunka alkalmával jelzett szabálytalanságot, ekkor írásban értesíti az első fokú építésügyi, illetve tűzvédelmi hatóságot. Értesítési kötelezettsége van a szolgáltatónak abban az esetben is, ha a tulajdonos a helyszínre történő bejutást, vagy a munka akadálytalan elvégzését, ismételt szabályszerű értesítés ellenére megakadályozza. Ebben az esetben a szolgáltatónak írásban kizárólag az első fokú tűzvédelmi hatóságot kell értesítenie. Az egyik panaszügyben a szolgáltató a tűzvédelmi hatóság helyett az első fokú építésügyi hatósághoz fordult, majd az építésügyi hatóság úgy adott ki „automatikusan” kötelező, majd bírságoló határozatokat, hogy az „értesítés” alapján nemhogy a tényállást, de még a hatáskörét sem tisztázta, ezáltal mindkét szerv a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okozott. [AJB-975/2012. sz. ügy] 
A másik esete a szolgáltató hatósági eljárás kezdeményezésének, amikor közvetlen élet- vagy tűzveszélyt észlel. Ilyenkor bejelentési kötelezettsége van, először írásban fel kell hívnia a tulajdonost a tüzelőberendezés azonnali használatának a megszüntetésére, egyidejűleg bejelentést kell tennie az első fokú építésügyi, illetőleg tűzvédelmi hatóságnak, továbbá gáz-tüzelőberendezés esetén a területi gázszolgáltatónak. 
Hatósági eljárás kezdeményezésére a közvetlen élet- vagy tűzveszély fennállása okán van lehetősége a szolgáltatónak, amely eseteit a BM r. zártfajúan felsorolja, itt csak néhány példát említek meg: a ki nem égethető kémény belső felületén lerakódott szurokréteg, a repedezett kémény falazat, az omladozó kéményfej, vagy éppen az égéstermék tartós visszaáramlása. A 2013. január 1-jén hatályba lépett Vhr. már pontosan rögzíti az élet- és vagyonbiztonság közvetlen veszélyeztetése esetén az értesítendő hatóságokat és a kötelező értesítés eseteit.
A közvetlen élet-vagy tűzveszély kizárólag olyan égéstermék-elvezetők esetében állhat fenn, amelyekre működő tüzelőberendezés van rákötve. A hatályos jogszabályok fogalom-meghatározásában szereplő „tartalékkémény”19 esetében a közvetlen élet- és tűzveszély fogalmilag kizárt. Az egyik első fokú építésügyi hatóság egyenesen arról számolt be, hogy „ha használaton kívüli kéményekről szól az életveszélyes jelzés, csak akkor kötelezik átépítésre a tulajdonost, ha a kémény állapotából eredően olyan veszélyhelyzetről van szó, amely a közterületen, illetve a telken élőket, járókelőket is veszélyezteti, illetve a szomszéd épület tulajdonosait érinti, vagyoni kárt okozhat. Erről a közös képviselőkkel közösen tartott, a döntés meghozatala előtti helyszíni szemlén győződnek meg.”20 Megjegyzem, ilyen kémény eleve nem is szerepelhetne a szolgáltató nyilvántartásában, hiszen ilyen égéstermék-elvezetőre nem terjed ki a kötelező közszolgáltatás, a közvetlen élet-vagy tűzveszély fel sem merülhet, így a szolgáltató nem is kezdeményezhet(ne) eljárást. A használaton kívüli kémény, mint az épület szerves részét képező építmény osztja az épület egyéb életveszélyes helyzetet magában hordozó (pl. omladozó erkély, párkány stb.) épületrész jogi sorsát. Az ilyen helyzetek felismeréséhez pedig a közszolgáltató bevonása nélkül is kell az építésügyi hatóságnak kellő szakértelemmel rendelkeznie. 
Tekintettel arra, hogy a közszolgáltatónak legelőször a tulajdonost kell írásban felhívnia a tüzelőberendezés azonnali használatának a megszüntetésére, a társasházakban lévő egyedi kémények esetében – ahogyan már fentebb szó esett róla, a gyakorlattal ellentétben – lakásonként kell nyilvántartásba venni a lakáshoz tartozó égéstermék-elvezetőket. Ennek azért is jelentősége van, mert az egyedi kémény a lakások egyedi fűtését biztosítja, ebből következően a fűtőberendezés a lakások tulajdonosának a kizárólagos tulajdonában és használatában áll. Nem lehet figyelmen kívül hagyni azt a körülményt sem, hogy az egyedi fűtéssel rendelkező lakások tulajdonosai a gázszolgáltatóval önálló közüzemi szerződéssel rendelkeznek.
A jogállamiság elvéből folyó követelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.21 Noha a tisztességes eljáráshoz való jog a gyakorlatban elsősorban a közigazgatási hatóságok eljárása során nyer értelmet, az ügyfelekkel, szerződéses partnerekkel, kapcsolatos eljárásai során a közszolgáltatást végző szervektől is elvárható.
A hatósági eljárás megindításának elengedhetetlen feltétele, hogy a szolgáltató pontosan megjelölje mely lakáshoz tartozó égéstermék-elvezető tekintetében, és konkrétan milyen életveszélyes helyzet elhárítása érdekében kezdeményezi a hatósági eljárást. A hatóságok szinte kivétel nélkül kifogásolták a bejelentések pontatlan – olykor olvashatatlan – tartalmát. Ha tehát a kéményseprő közvetlen életveszélyre utaló problémát észlel, köteles az illetékes építésügyi hatósághoz fordulni.
Az építésügyi hatóságnak az Étv. 47. § (2) bekezdése szerint külön kormányrendeletben foglaltak szerint el kell rendelnie építményrész (jelen esetben a kémény) állékonyságát, az életet, egészséget, a köz- és vagyonbiztonságot veszélyeztető, valamint az engedély nélküli használat megszüntetését, az építmény jókarbantartására vonatkozó kötelezettség teljesítését, illetőleg az építmény felülvizsgálatát, szükség szerinti átalakítását, felújítását, helyreállítását vagy lebontását, ha annak állapota az állékonyságot, az életet és egészséget, a köz- és vagyonbiztonságot veszélyezteti. Az 51. § (1) bekezdés szerint az építésügyi hatóság az általa elrendelt munkálatok elvégzésére – ha jogszabály eltérően nem rendelkezik – az ingatlan tulajdonosát kötelezi. Ha a szabálytalan építési munkát más végeztette, a munkálatok elvégzésére az építtetőt kell kötelezni.
Elvileg tehát egyértelmű a szabályozás: ha közvetlen életveszélyt okozó állapotban van a kémény, a kéményseprő közszolgáltató erről tájékoztatja a tulajdonost, egyszersmind eljárást kezdeményez az építésügyi hatóságnál, mely megtiltja a használatot és a szükséges munkálatok elvégzésére kötelezi a tulajdonost.
A panaszok azonban nem ezt támasztják alá: látható egyrészt, hogy a tulajdonos tájékoztatása a közvetlen életveszélyes állapotról előfordul, hogy elmarad, illetve a panaszosok sérelmezik, hogy a hatóság eljárásáról nem is tudnak, abba érdemi beleszólásuk nincs, továbbá kétségbe vonják a közvetlen életveszélyes állapot fennállását (lévén használaton kívül álló kéményekről van szó), és kifogásolják azt is, hogy a hatóság nem folytat le érdemi bizonyítási eljárást, hanem annak hiányában kötelezi őket a több százezres, néha az egymillió forintot is meghaladó munkák elvégeztetésére, amit ráadásul ugyanaz a kéményseprő-ipari közszolgáltató igazol le díj ellenében, amelyik eljárást kezdeményezett ellenük.22
Fontos kiemelni, hogy az építésügyi hatósági eljárás a Ket. szerint zajlik le, attól csak annyiban térhet el, amennyiben arra a Ket. felhatalmazást ad [13. § (3) bekezdés]. Közigazgatási hatósági eljárás kérelemre, illetve hivatalból indulhat meg [29. § (1)-(2) bekezdés]. Hivatalból köteles megindítani a hatóság a hatáskörébe tartozó ügyben az eljárást, ha életveszéllyel vagy súlyos kárral fenyegető helyzetről szerez tudomást [29. § (2) bekezdés c) pont]. A bejelentés vagy a hatóság észlelésének speciális formája, és mint olyan, hivatalbóli eljárást vált ki, vagy pedig sajátos elnevezésű kérelem. Jelen esetben – mivel a bejelentés közvetlen életveszélyről szól – hivatalbóli eljárás alapjául szolgál.
A Ket. ugyan nem közvetlen életveszélyről beszél, azonban az értelmező rendelkezések szerint „életveszéllyel vagy súlyos kárral fenyegető helyzet: egy vagy több embert az élet elvesztésével, illetve a testi épség vagy az egészség súlyos károsításával, továbbá a természeti vagy az épített környezet, valamint az anyagi javak jelentős vagy helyrehozhatatlan károsodásával közvetlenül fenyegető rendkívüli helyzet, állapot vagy esemény, amelynek megelőzése vagy káros hatásainak elhárítása hatósági intézkedést igényel”, tehát a veszélynek itt is közvetlennek kell lennie. 
Életveszély fennállása esetén alapvetően megváltozik a hatósági eljárás dinamikája. Alapesetben az eljárás meghatározott – általában 30 napos – ügyintézési határidő alatt zajlik le, amely során – amennyiben a rendelkezésre álló információk alapján a hatóság nem tud dönteni – bizonyítási eljárást folytatnak le és a hatóság a bizonyítékokat súlyuknak megfelelően értékelve hoz döntést, továbbá az eljárás tipikusan ügyféli közreműködés mellett zajlik le.
Életveszély esetén azonban számtalan eltérés megengedett:
–	ha az életveszéllyel fenyegető helyzet elhárítása indokolja, az érdemi határozatot soron kívül kell meghozni, 
–	az azonnali intézkedést igénylő ügyben a kérelmet távbeszélő útján is elő lehet terjeszteni, 
–	ha ilyen helyzetben kell helyszíni szemlére sort keríteni, azonnali intézkedés érdekében, a helyszíni szemlét a hatóság a lezárt terület, épület, helyiség felnyitásával, az ott tartózkodó személyek akarata ellenére is megtarthatja,
–	az indokolás mellőzhető, ha az késleltetné a döntés meghozatalát és a késedelem életveszéllyel fenyegető helyzet kialakulásához vezethet, az indokolást a döntés meghozatalától számított öt napon belül kell megküldeni az ügyfélnek, 
–	a határozatot a Ket.-ben felsoroltakon túl egyéb módon is közölni lehet, írásban nyolc napon belül kell megküldeni az ügyfélnek, 
–	a helyszíni ellenőrzésre a főszabálytól eltérően is sor kerülhet, 
–	a határozat fellebbezésre tekintet nélkül azonnal végrehajtható, 
–	a végrehajtás felfüggesztése kötelező, ha annak folytatása életveszéllyel járna.
Ha hivatalból indul meg az eljárás, főszabály szerint az ismert ügyfelet (jelen esetben a tulajdonost) az eljárás megindításáról az első eljárási cselekmény elvégzésétől számított öt munkanapon (jelenleg nyolc napon) belül értesíteni kell. Mellőzhető viszont az értesítés például akkor, ha az eljárás megindítása után a hatóság öt munkanapon (jelenleg nyolc napon) belül érdemben dönt.
A rendelkezésre álló határozatok szerint az építésügyi hatóságok bevett eljárása, hogy az ügy érdemében hozott határozatot soron kívül hozzák meg, így ilyenkor nincs szükség az ügyfél értesítésére, az ügyfél az eljárásról gyakorlatilag csak a kézhez kapott határozatból értesül (elvileg ekkor is tudnia kellene az eljárásról, mert a kéményseprő közszolgáltatónak azzal egyidejűleg, hogy a hatósághoz fordul, őt is értesítenie kellet volna, de a panaszokból kiderül, hogy erre nem mindig kerül sor). Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy soron kívül akkor kell dönteni, ha az életveszéllyel fenyegető helyzet elhárítása ezt indokolja. A hatóságok saját bevallásuk szerint az automatikus soron kívüli eljárások indoka, hogy megfelelő szakértelem hiányában nem bírálhatják felül a kéményseprő véleményét, nem vállalhatják annak a felelősségét, hogy a késedelem okán emberéletek kerüljenek veszélybe. Ezt a helyzetet a BM r. 2012-es módosítása, illetve a 2013. januártól hatályba lépett Vhr. is rendezi, meghatározva pontosan, hogy mely esetekben kell az építésügyi (pl. omladozó kémény) és mely esetekben a tűzvédelmi hatósághoz (tűzoltóság; pl. égéstermék visszaáramlása) fordulni. Erre azért is került sor, hogy a hatóságoknak (építésügyi, tűzvédelmi) kizárólag a szakterületüket érintő életveszélyes helyzeteket kelljen elbírálniuk, így a tényállás tisztázása már nem kerülhető el.
A Ket. alapelvi szinten rögzíti, hogy a hatóság az érintett ügyre vonatkozó tényeket veszi figyelembe, minden bizonyítékot súlyának megfelelően értékel, döntését valósághű tényállásra alapozza. Amennyiben a hatóság nem tisztázza vagy nem kellő mértékben tisztázza a tényállást, megalapozatlan döntés születik, amely súlyos eljárásjogi hibának minősül, a született döntés pedig jogszabálysértő. 
A hatóságnak tehát egyrészt úgy kell döntést hoznia, hogy azzal megakadályozza az életveszély bekövetkezését, másrészt a döntésének megalapozottnak kell lennie. A hatósági eljárás megindítása, illetve a tényállás tisztázási kötelezettség szempontjából elengedhetetlen feltétel, hogy a szolgáltató (kvázi bejelentőként, nem pedig szakhatóság, vagy szakértő, és különösen nem ügyfél!) pontosan megjelölje, mely lakáshoz tartozó égéstermék-elvezető tekintetében, és konkrétan milyen életveszélyes helyzet elhárítása érdekében kezdeményezi a hatósági eljárást. A hatóságok azonban szinte kivétel nélkül kifogásolták a bejelentések pontatlan, olykor olvashatatlan tartalmát – ennek ellenére az eljárásokat soron kívül lefolytatták.
A kéményseprő közszolgáltató bejelentését követően rendelkezésére áll egy okirat, ezt követően a kérdés az, hogy önmagában a bejelentés szolgálhat-e alapjául egy megalapozott döntésnek. Itt kell kiemelni, hogy az eljárás szempontjából a kéményseprő közszolgáltató bejelentése nem szakvélemény, hanem pusztán egy okirati bizonyíték. Szakvélemény a szakértő által adott vélemény. Jogszabály meghatározott szakértő igénybevételét írhatja elő, ilyenkor ezt a szervet, intézményt, testületet vagy személyt kell, egyéb esetben pedig az igazságügyi szakértői tevékenységről szóló törvény szerint igazságügyi szakértői tevékenység végzésére jogosult szakértőt lehet kirendelni. A szakértő az eljárás egyéb résztvevője, ebbéli minőségét a hatóság kirendelő végzésével nyeri el, míg a kéményseprő közszolgáltató egy gazdasági társaság, nincs olyan jogszabály, amely szakértőként nevesítené. Ez akkor is így van, ha a BM r. az általa adott – a kémények használatával összefüggő – véleményt rendkívül félrevezető módon szakvéleménynek hívja.23 Egyértelmű tehát, hogy nem tekinthető szakvéleménynek a kéményseprő bejelentése, akkor sem, ha egyébként a kéményseprő a megfelelő szaktudás birtokában képes megítélni az életveszélyes állapot fennállását.
Ezt a helyzetet az új jogi szabályozás azzal oldotta fel, hogy a közszolgáltató szakmai megállapításait, észrevételeit, tapasztalatait „nyilatkozatban” teheti meg. 
Hangsúlyozom, jelen esetben csak a használaton kívüli/tartalékkémények (vagyis olyan kémények, amelyekre nincsen, illetve nem is lehet tüzelőberendezés rákötve) vonatkozásában teszek megállapításokat, amelyeknél – ahogyan fentebb is utaltam már rá – fizikailag lehetetlen pl. az égéstermék tartós visszaáramlásán alapuló életveszély fennállása. Ebben az esetben a hatóságnak nemhogy soron kívül nem kellene eljárnia, de meg is kellene szüntetnie azt eljárását. Tekintettel azonban arra, hogy a kémények nyilvántartása – szintén a fentebb megállapítottakra utalva – nem a valóságnak megfelelő adatokat tartalmazza, használaton kívüli kéményeket is feltüntet (tartalékkéményként), holott azokat törölni kellett volna a nyilvántartásából, így a kéményseprő bejelentéséből sem tűnik, tűnhet ki, hogy az valójában egy használaton kívül álló kéményre vonatkozik. Ennek megfelelően a sormunkakönyv is tartalékkéményként tünteti fel a valójában használaton kívül álló kéményt, így a hatóság a valóságnak nem megfelelő tényeken alapuló eljárást indít.
A soron kívüliség kapcsán hangsúlyozom a Ket. azon rendelkezését, mely szerint, ha az életveszéllyel fenyegető helyzet elhárítása indokolja, akkor és csak akkor kell soron kívül eljárnia a hatóságnak. Az indokoltságot tehát vizsgálnia kell (pl. a még a működő, csak fűtésre használt égéstermék-elvezetők esetében is nyáron kevés az esélye az égéstermék visszaáramlásának, tűzesetnek), de még ekkor sem zárja ki semmi, hogy meggyőződjön a bejelentés valóságtartalmáról pl. helyszíni szemle keretében, amelyre ilyen esetekben szintén speciális szabályok vonatkoznak. Ha tehát úgy is tűnik, hogy szükség van a soron kívüli eljárásra és az azonnali intézkedésre a közvetlen életveszély elhárítása érdekében, a helyszíni szemlét a hatóság akár a lezárt terület, épület, helyiség felnyitásával, az ott tartózkodó személyek akarata ellenére is megtarthatja. Megjegyzem arról, hogy a kémény be van-e falazva vagy sem, különleges szaktudás hiányában is meg tud győződni a hatóság képviseletében eljáró személy.
Ki kell térni ugyanitt a kéményseprő közszolgáltató eljárásbeli helyzetére is. A Ket. egyértelműen meghatározza, hogy az eljárás során ki lehet ügyfél, illetve az eljárás egyéb résztvevője. A bejelentést tevő, akkor is, ha bejelentése nem kérelemnek minősül, hanem hivatalbóli eljárás alapjául szolgál, lehet ügyfél, ha megfelel a Ket. ügyfélfogalmának, amelyhez arra van szükség, hogy az ügy valamely jogát, jogos érdekét érintse (esetleg hatósági ellenőrzés alá vonják, vagy rá nézve a hatósági nyilvántartás adatot tartalmazzon), vagy pedig ügyfél lehet, ha külön törvény vagy kormányrendelet nyilvánítja annak. A kéményseprő közszolgáltatónak azonban jogszabályi kötelezettsége a bejelentés, jogát, jogos érdekét az ügy nem érinti, és külön jogszabályi rendelkezés hiányában sem válik az eljárás alanyává. Ez egy alapvető problémája az eljárásnak. A panaszok alapján ugyanis látható, hogy a kéményseprő közszolgáltató sokszor alaptalanul tesz bejelentést a hatósághoz és eljáráson kívülisége gyakorlatilag lehetetlenné teszi a hatóság számára, hogy ez ellen lépéseket tegyen. A jogszabályok többsége a jogkövető magatartást veszi alapul, így nem feltétlenül képesek reagálni az annak nem megfelelő magatartásokra, láthatóan jelen esetben is ez áll fenn. A Ket. előírja ugyan a jóhiszemű eljárás kötelezettségét, amely magában foglalja, hogy az ügyfél magatartása nem irányulhat a hatóság megtévesztésére vagy a döntéshozatal, illetve a végrehajtás indokolatlan késleltetésére. A rosszhiszemű ügyfelet a hatóság eljárási bírsággal sújthatja és a többletköltségek megfizetésére kötelezheti (erre az ügyfél figyelmét fel kell hívni), azonban ez a rendelkezés csak az ügyfelekre vonatkozik. A jóhiszeműség alapvető jelentőségű az ügyfelek jogai, kötelezettségei, törvényes érdekei gyakorlásának tekintetében, illetve a miatt is, mert ez szolgál alapjául a gyors és valós tényeken alapuló döntéshozatalnak. Az, hogy a kéményseprő közszolgáltató gyakorlatilag kívül áll az eljáráson, nincsen eljárásbeli pozíciója, nincsenek eljárásbeli jogai, illetve nem terhelik az olyan eljárásbeli kötelezettségek sem, mint amilyen a jóhiszeműség elve – miközben gyakorlatilag az ő bejelentésén alapul a döntéshozatal, továbbá az ő díj ellenében adott megfelelőséget igazoló „szakvéleménye” igazolja az előírt munkálatok elvégzését – súlyos hiányosság. Álláspontom szerint ezért az ágazati jogszabály(ok)ban mindenképpen tisztázni kell a kéményseprő közszolgáltató eljárásbeli pozícióját.
A bizonyítás szempontjából ki kell emelni azt is, hogy hibás a hatóságok azon álláspontja, hogy jogszabályi rendelkezés folytán csak az abban kijelölt közszolgáltató véleményét vehetik figyelembe. A Ket. egyik legfontosabb elve a szabad bizonyítás, amelyet csak törvény korlátozhat, vagyis törvényben lehet csak olyan pozíciót biztosítani a kéményseprő-ipari közszolgáltatónak, hogy a hatóság a határozatát csak az ő véleményére alapozva kelljen meghoznia [Ket. 50. § (5) bekezdés]. Az a tény, hogy a Kötv. a kötelező kéményseprő-ipari közszolgáltatás fogalmának meghatározásakor tartalmazza a kémény használatával összefüggő szakvélemény adását, nemcsak hibás (félreérthető) megfogalmazás, de azt sem jelenti, hogy ezzel a Kötv. korlátozná a szabad bizonyítás elvét, ebből a rendelkezésből nem vezethető le az, hogy a hatóság kötve lenne a kéményseprő-ipari közszolgáltató véleményéhez.
Tekintettel a fentiekre, sok esetben alaptalanul születtek a kémény használatát megtiltó és a tulajdonost különböző munkálatok elvégzésére kötelező határozatok. Bár a hatósági határozat ellen biztosított a jogorvoslat lehetősége, kérdéses azonban, hogy az mennyire képes orvosolni a fent ismertetett problémákat.
A jogorvoslathoz való jognak fontos eleme, hogy tényleges és hatékony legyen. A jogorvoslatnak fogalmilag és tartalmilag is magában kell foglalnia a bekövetkezett jogsérelem orvosolhatóságát [23/1998. (VI. 9.) AB határozat]. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a jogorvoslat kiüresítéséhez vezethet pl. az indokolás hiánya [41/1991. (VII. 3.) Ab határozat], illetve ha valamely releváns kérdésben először a jogorvoslati fórum dönt [22/1995. (III. 31.) AB határozat].
A vizsgálat tapasztalatai alapján megállapítható, hogy a hatóságok téves jogértelmezése folytán az eljárás megindulásának éppen az oka érdemben nem vitatható, mert a hatóságok szerint kötelesek a területileg illetékes kéményseprő-ipari közszolgáltató véleményére alapozniuk a határozatukat, azon kívül senkinek – még másik kéményseprő jogosultsággal rendelkező cégnek – sincsen joga „szakvéleményt” adni. Így hiába kérdőjelezné meg a tulajdonos a kéményseprő vállalat bejelentésének valóságtartalmát, gyakorlatilag ugyanannak a vállalatnak kellene későbbiekben felülbírálnia magát, ami meglehetősen életszerűtlen, ráadásul kiüresíti az ellenbizonyítás lehetőségét. A jogorvoslat ténylegességét tekintve az is felettébb aggályos, hogy az elsőfokú hatósági döntés – ahogyan arra fent rámutattam – gyakorlatilag nem (kellően) tisztázott tényálláson alapul, így gyakorlatilag a másodfokú hatóság veszi, venné át az elsőfokú szerepét ebben a körben. Mindezek alapján megállapítható, hogy a jogorvoslat jelen esetben kizárólag formális.
A 2013. január 1-jén hatályba lépett újKkötv. 12. §-a jelentős változásokat eszközöl e téren, amikor a tűzvédelmi hatóság (tűzoltóság) számára előírja többek között, hogy folyamatosan vizsgálja a közszolgáltató tevékenységét, immár ennek a hatóságnak kell eljárnia az élet- és vagyonbiztonság közvetlen veszélyeztetése esetén, a közszolgáltatói tevékenységére vonatkozó szabályokat megszegő közszolgáltatóval szemben legalább 10 000 forint, legfeljebb 1 500 000 forint összegű bírságot szabhat ki, eljár továbbá az égéstermék-elvezető szakszerűségét igazoló szakmai nyilatkozatok kiadására vonatkozó vitás ügyek esetében, illetve felülvizsgálja felügyeleti szervként a panaszos által vitatott, a közszolgáltató által kiadott szakmai nyilatkozatok tartalmát. Ugyanakkor ez a rendelkezés sem ad választ a közszolgáltató eljárásjogi pozíciójára, illetve az új jogszabályokban is problémát okoz a nem egyértelmű szóhasználat a kéményseprő-ipari közszolgáltató által adott véleményeket illetően.
Az alkotmánybírósági gyakorlat alapján egyértelműen jogbizonytalanságot teremt, ha egy közigazgatási, illetve közszolgáltatást végző szerv az állampolgárokat túlbuzgóságból vagy a jogszabály hibás értelmezésből eredő indokolatlan zaklatásnak teszi ki.24 A jogállamiság elvéből folyó követelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.25

5. A 2013. január 1-jével hatályba lépett új szabályozásról
A Polgári Törvénykönyv 198. §-a szerint szolgáltatásra irányuló kötelezettség és jogosultság jogszabályból vagy hatósági rendelkezésből szerződéskötés nélkül is keletkezhet, ha a jogszabály vagy a törvényes jogkörében eljáró hatóság így rendelkezik, és a kötelezettet, a jogosultat és a szolgáltatást kellő pontossággal meghatározza. 
A Kötv. és a BM r. a Ptk. előírásaival összhangban rögzítik a kötelezően igénybeveendő kéményseprő-ipari közszolgáltatás körét, amely kiterjed a lakásban és más helyiségben épülő vagy már használatban lévő tüzelőberendezés égéstermékeinek elvezetésére szolgáló kémény – ideértve a tartalékkéményt is –, valamint tartozékainak műszaki felülvizsgálatára, ellenőrzésére, tisztítására és szakvélemény adására. A BM r. egyértelműen kimondja azt is, hogy a közszolgáltatás nem terjed ki arra a kéményre, amely használaton kívül áll. 
A januárban hatályba lépett újKkötv. a vizsgálat idején hatályos jogszabályokkal szemben nem határozza meg egyértelműen és világosan a norma címzettjei számára, hogy a közszolgáltatás igénybevételére irányuló kötelezettség, konkrétan mire, mely égéstermék-elvezetőkre terjed ki, és melyek nem tartoznak a törvény hatálya alá, erre csupán az értelmező rendelkezésekből lehet következtetni. (Pl. a tüzelőberendezés égéstermékét oldalfalon, vízszintes irányú kiáramlással vezeti ki, köznapi szóhasználattal homlokzati parapetes konvektorok, a ténylegesen igénybe nem vett, de megtartott cserépkályhák jogi sorsa stb.)
Az új szabályozásban a tartalékkémény fogalma, a használaton kívüli kémény műszaki követelményei – annak ellenére, hogy ezek az égéstermék elvezetők közvetlen élet és vagyonbiztonságot veszélyeztető állapotot nem hordoznak – továbbra is alkalmat adnak a szolgáltatónak az önkényes jogalkalmazásra, ezért meg kell állapítanom, hogy a részben ellentmondó szabályozási elemek alapján fennálló jogi helyzet önmagában alkalmas arra, hogy a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményének sérelmét idézze elő, és ezt a helyzetet az új törvény sem orvosolja. A tulajdonjog korlátozását illetően az Alkotmánybíróság következetes álláspontja, hogy a törvényalkotó a tulajdonhoz való jog alapján mindig köteles tiszteletben tartani azokat a jogosítványokat, amelyeket korábban ő maga alakított ki alkotmányos értelemben vett tulajdonként.26

6. A felmerült problémák összefoglalása és az azokkal kapcsolatos megállapítások
Nem egyértelmű a tartalékkémény és a használaton kívül lévő kémény meghatározása, továbbá az egyes jogszabályok eltérő feltételeket szabnak a kémény használaton kívül helyezéséhez. A szabályozás félreérthető és önkényes jogértelmezést tesz lehetővé a szolgáltató számára.
A használaton kívül álló kéményeket a közszolgáltató jogszerűtlenül nem törli a nyilvántartásból, hanem – kvázi hatósági jogkört gyakorolva – további dokumentumokat, igazolásokat követel meg az ingatlantulajdonostól.
A nyilvántartás tekintetében megállapítható, hogy adatai nem mindig felelnek meg a valódiság követelményének, pontatlan, nem helytálló adatokat is tartalmaz. Az egyedi kéményeket nem elegendő társasházak esetében csak épületenként nyilvántartani, hanem azon lakásonként is szükséges, amelyek egyedi fűtését szolgálják.
A sormunkakönyv nem tartalmazza részletesen az adott ellenőrzés során ténylegesen elvégzett munkákat, az aláírásnál nem tesz különbséget az egyes kéményseprő-ipari tevékenységek között, így a tulajdonos aláírásával nemcsak az ellenőrzés, hanem a tisztítás tényét is igazolja, függetlenül attól, hogy arra sor került-e egyáltalán, így nem alkalmas az elvégzett munkák vagy éppen azok elmaradásának bizonyítására.
Nem tisztázott a közszolgáltató eljárásjogi pozíciója, miközben gyakorlatilag a bejelentésén alapul a döntéshozatal, illetve anyagilag is érdekelt a közszolgáltató az eljárás megindításában, tekintettel arra, hogy végül neki kell díj ellenében igazolnia azt, hogy a tulajdonos szakszerűen elvégezte(tte) a hatóság által előírt munkálatokat. A hatóságok nem tesznek eleget tényállás tisztázási kötelezettségüknek. A közszolgáltató által adott vélemények, nyilatkozatok elnevezése a vonatkozó jogszabályokban nem egységes, helyenként rendkívül félrevezető (ld. „szakvélemény”). A jogorvoslat a hatóságok hibás jogalkalmazása miatt nem tényleges, pusztán formalitás.
A hatályba lépő újKkötv. nem határozza meg egyértelműen és világosan a norma címzettjei számára, hogy a közszolgáltatás igénybevételére irányuló kötelezettség konkrétan mire, mely égéstermék-elvezetőkre terjed ki, és melyek nem tartoznak a törvény hatálya alá, a tartalékkémény és használaton kívüli kémény fogalom-meghatározása továbbra is életszerűtlen és zavaros.
A panaszok magas száma és tartalma, továbbá az építésügyi hatóságok állásfoglalásaiban rögzített jelzések alapján megállapítottam, hogy a megalkotott törvényi és rendeleti szabályozás, az alkalmazott joggyakorlat, illetve a közszolgáltató eljárása a jogbiztonság követelményével, a tisztességes eljáráshoz, a tulajdonhoz, valamint a jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásságot okoz.

Intézkedéseim
A feltárt alapvető jogokat érintő visszásság orvoslása érdekében az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a belügyminisztert, hogy kezdeményezze a kéményseprő-ipari közszolgáltatásra vonatkozó, 2013. január 1-jével hatályba lépett szabályozásnak a jelentésben feltárt megállapításoknak megfelelő, átfogó módosítását, megteremtve az Alaptörvény rendelkezéseivel való összhangját, illetve jogalkotói hatáskörében az előzőekkel összhangban módosítsa a kapcsolódó rendeleteket;
Az Ajbt. 31. § (4) bekezdése alapján felkérem a FŐKÉTÜSZ Kft. vezetőjét, hogy az általa irányított szervezet, a kötelező közszolgáltatás ellátása során az irányadó jogszabályoknak megfelelően járjon el, továbbá gondoskodjon arról, hogy az általuk vezetett nyilvántartás a megfelelő tényeken alapuló, valóságos adatokat tartalmazza.

Budapest, 2013. február 28.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.
Melléklet: Lábjegyzet
1 Vö. 49/1995. (VI. 30.) AB határozat
2 Vö. 56/1991. (XI. 8.) AB határozat
3 Vö. 75/1995. (XI. 21.) AB határozat.
4 Vö. 5/1992. (I. 30.) AB határozat, 22/1995. (III. 31.) AB határozat.
5 Vö. 23/1998. (VI. 9.) AB határozat, 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, 19/1999. (VI. 25.) AB határozat.
6 Az Alkotmány kommentárja I., Századvég Kiadó, Budapest, 2009., 463. o.
7 Az Alkotmány kommentárja I., Századvég Kiadó, Budapest, 2009., 459. o.
8 64/1993. (XII. 22.) AB határozat.
9 Vö. 42/2006. (X. 5.) AB határozat.
10 Vö. 58/1994. (XII. 14.) AB határozat
11 2013. január 1-jétől az Mötv. 13. § (1) bekezdés 2. pontja szerint a helyi közügyek, valamint a helyben biztosítható közfeladatok körében ellátandó helyi önkormányzati feladatok különösen településüzemeltetés (pl. kéményseprő-ipari szolgáltatás biztosítása). 
12 28/2011. (IX. 6.) BM rendelet az Országos Tűzvédelmi Szabályzatról: 578. § (1) Az égéstermék-elvezetővel rendelkező tüzelő- és fűtőberendezés csak a teljesítményének megfelelő, illetőleg arra méretezett kéményhez csatlakoztatható
13 BMr. és a 19/1970. (IX. 5.) ÉVM rendelet a kéményseprőipari tevékenység gyakorlásáról
14 újBMr. 5. § (2)-(3) bekezdés
15 OTÉK: 1. számú melléklet a 253/1997. (XII. 20.) Korm. rendelethez
Fogalom-meghatározások: 95. Önálló rendeltetési egység: meghatározott rendeltetés céljára önmagában alkalmas helyiség vagy helyiségcsoport, amelynek a szabadból vagy az épületen belüli közös közlekedőből nyíló önálló bejárata van.
16 Lásd az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény Az egyéb önálló ingatlanok fejezetét
17 A társasházakról szóló 2003. évi CXXXIII. törvény 24. § (2) bekezdés
18 Pl: Első fokú építésügyi hatóság (XV: ker.): A FŐKÉTÜSZ Kft. által észlelt (életveszélyt jelentő) problémák különösen: 3. 1/347/2009. számú levelében: „Az újjáépített kémény belső falazatán vastag szurok réteg lerakódás képződött. A tetőjárda hiányzik. Az ikerkémény (gáz, bélelt, szilárd) kiégetésig a kémény használata TILOS!” (Megjegyzés: kiégetés a közszolgáltatás körébe tartozik, azt a szolgáltatónak kellett volna elvégeznie.)
19 tartalék (biztonsági) égéstermék-elvezető: olyan égéstermék-elvezető, amely a tartalékfűtés célját szolgálja, üzemképes állapotban van, de nincs rácsatlakoztatva tüzelőberendezés (újKkötv.)
20 Első fokú építésügyi hatóság IV. kerület
21 Vö. 56/1991. (XI. 8.) AB határozat.
22 Ld. pl. az AJB-972/2012., vagy az AJB-995/2012. számú ügyeket (több évtizede használaton kívül álló kéményekre – a padlástéri tisztítási lehetőség ellenére – kéményseprőjárdákat rakatott a közszolgáltató)
23 Az építésügyi hatósági eljárásokról és az építésügyi hatósági ellenőrzésről szóló 193/2009. (IX. 15.) Korm. rendelet például a kéményseprő által adott véleményeket nyilatkozatnak hívja.
24 Vö. 49/1995. (VI. 30.) AB határozat
25 Vö. 56/1991. (XI. 8.) AB határozat.
26 Az Alkotmány kommentárja I., Századvég Kiadó, Budapest, 2009., 459. o.