Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-4749/2012. számú ügyben

Előadók: dr. Szabó-Tasi Katalin
dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindulása
A panaszos beadványában az egészségügyi intézményeken belüli dohányzás kérdéskörével kapcsolatban sérelmezte, hogy a nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló 1999. évi XLII. törvény kizárja a kórházakban a zárt légterű dohányzóhelyek kialakítását, ez pedig több, érvelése szerint alapjogot is sértő helyzetet eredményez. Indokainak részletes kifejtése mellett arra kért, hogy az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 2. § (3) bekezdésében biztosított jogkörömnél fogva kezdeményezzem a sérelmezett rendelkezések megsemmisítését az Alkotmánybíróságnál. 
Figyelemmel arra, hogy a panaszos által kifogásolt jogszabály kapcsán a közvetlen indítványozást nem láttam szakmailag indokoltnak, alapjogi érvekkel alátámaszthatónak, így az Alkotmánybíróság eljárását nem kezdeményeztem. Ugyanakkor a beadványban felvetett probléma társadalmi jelentőségére tekintettel, az Ajbt. 18. § (4) bekezdése alapján hivatalból vizsgálatot indítottam.  Mindamellett ugyanis, hogy nem vitatható a nemdohányzók lehető legszélesebb körben való védelmének jelentősége, meg kívántam vizsgálni azt, hogy a gyakorlatban, a szabályozás nyomán sérülhet-e az önrendelkezési jog vagy az egyenlő bánásmód követelménye. A vizsgálat eredményes lefolytatása érdekében az Ajbt. 21. § (1) bekezdése alapján, tájékoztatást kértem a nemzeti erőforrás miniszterétől (2012. június 1-jétől emberi erőforrások minisztere), a Magyar Orvosi Kamara elnökétől és az országos tisztifőorvostól.

Az érintett alapvető jogok és követelmények
-	Az élethez és az emberi méltósághoz való jog [Alaptörvény II. cikk: „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.” ]
-	A testi és lelki egészséghez való jog [Alaptörvény XX. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez.”]
-	A hátrányos megkülönböztetés tilalma [Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdés: „Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”]

A jogszabályi háttér
1.	Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.); 
2.	A nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló 1999. évi XLII. törvény (a továbbiakban: Nvt.) 

A megállapított tényállás
1. A panaszos beadványában hangsúlyozta, hogy a kórházi dolgozók munkaideje (12, illetve 48 óra) egy dohányos, függő ember esetében elviselhetetlenül hosszú idő a rágyújtás lehetősége nélkül. Az alapellátásban, illetve kórházi irodában dolgozók esetén a nyílt területen való dohányzás megoldást jelenthet, de a pavilonszerű építményekben, illetve egészségügyi komplexumokban dolgozók számára a legközelebb eső közterület is akár több kilométeres távolságra lehet, így számukra a rágyújtás lehetősége teljesen kizárt. Álláspontja szerint így az alapellátásban dolgozó egészségügyi dolgozók és az akut ellátásban dolgozó egészségügyi dolgozók között diszkrimináció áll fenn.
Mindemellett felhívta figyelmemet arra is, hogy a kórházban kijelölt dohányzóhelyek hiánya, azaz a dohányzás teljes tiltása miatt megalázó helyzetek sora alakul ki, ami további stressz forrása az amúgy is fokozottan megterhelő egészségügyi munka során. Ilyen lehet a kórház bejáratánál csoportosuló dohányzó orvosok látványa, a rájuk rosszalló megjegyzést tevő betegek, illetve e jelenség bizalmat roncsoló hatása, de az is, hogy a kórház épületén belül mind az ellátó személyzet, mind a betegek bujkálva dohányoznak, ami a dohányzó betegek esetében kifejezetten balesetveszélyes is lehet. Továbbá a tetten ért dohányosoknak nemcsak a személyükre kiszabott bírsággal kell számolniuk, hanem további anyagi terhekkel, mivel a munkáltatók – különféle nyilatkozatok aláírásával – az intézményre rótt bírságot is a dolgozóra kívánják hárítani. Ez, a beadványozó álláspontja szerint a dohányfüggő egészségügyi dolgozókat kiszolgáltatottá teszi, mivel sok esetben a nemdohányzó munkatársak hivatalos bejelentésétől kell tartaniuk, amit akár személyes rosszindulat vagy bosszú, esetenként pedig egyszerűen a munkatársak nemdohányzó mivolta indukál. Állítása szerint szó szerint rettegésben telik a dohányos egészségügyi dolgozók munkaideje, a jogszabály betartása folyamatosan munkahelyi konfliktushelyzetet teremt, akadályozza munkavégzést és összességében a szabályozásból adódó helyzet sérti a dohányos egészségügyi dolgozók emberi méltóságát.
2. Megkeresésemre adott válaszában az országos tisztifőorvos kifejtette, hogy az Nvt. 2012. január elsején hatályba lépett szabályozásával az uniós normákkal harmonizáló és a WHO ajánlásainak is megfelelő jogszabályi környezet alakult ki Magyarországon, hatására jelentősen csökkentheti a dohányzás okozta népegészségügyi kockázatokat és gazdasági károkat. Az új szabályozás szakított azzal a gyakorlatban alkalmazhatatlan koncepcióval, amely légtechnikai elkülönítéssel megengedte a dohányzóhelyek zárt légtérben, sőt, a nemdohányzók tartózkodására is szolgáló, azonos helyiségben történő kijelölését. 
A jogalkalmazás szakmai irányítását ellátó szerv vezetőjeként beszámolt arról a tapasztalatáról, hogy az egészségügyi intézményekben mind a betegek, mind a személyzet számára nehézségekbe ütközik a teljes, nyílt légtérre is vonatkozó dohányzási tilalom betartása. Álláspontja szerint a jogalkotónak az egészségügyi intézményekkel szembeni magasabb elvárása a dohányzás visszaszorítása érdekében ugyan a gyógyításban résztvevők vonatkozásában morális követelmény, és a szakmai hitelességük megőrzése érdekében elvárás, viszont a fokozatoktól mentes és radikális szabályozás felkészületlenül érte az intézményeket és a kórházban dolgozókat. Nézete szerint a helyzet megnyugtató jogszabályi rendezése lenne szükséges, mert a törvény hitelessége ellen hat a kórházak udvarán, vagy zárt légtérben a törvényi előírások ellenére történő „zugdohányzás”.
Az egészségügyi szolgáltatókra vonatkozó ellenőrzések eredményeivel kapcsolatban arról tájékoztatott, hogy 2012. január 20. és március 31. között, az ún. türelmi időszakban országosan 3468 hatósági ellenőrzést folytattak le, bírság kiszabására nem került sor. 2012. április 1-je és május 31-e között 1701 hatósági ellenőrzés zajlott, ezek során tiltott területen történő dohányzás kapcsán összesen 3 esetben indítottak eljárást természetes személy ellen, egy esetben látogatót, egy esetben beteget, és egy esetben többcélú intézményként működő szociális otthon munkavállalóját sújtották egészségvédelmi bírsággal. Minderre tekintettel nem tartja jellemzőnek az egészségügyi dolgozók körében a munkatársak dohányzásának bejelentésével történő eljárás kezdeményezést. 
Végezetül kifejtette, hogy álláspontja szerint a helyzet megnyugtató rendezését jelentené, ha az egészségügyi szolgáltatóknál, valamint az egészségügyi szolgáltatást is nyújtó többcélú intézmények területén nyílt légtérben, szigorú elkülönítettség mellett kijelölhető lenne dohányzóhely az intézmény területén is. 
3. A Magyar Orvosi Kamara (MOK) elnöke – mindamellett, hogy számos megkérdezett kollégájának egymástól eltérő véleményét is megosztotta velem – leszögezte, hogy a MOK szerint a dohányzás, illetve az attól való távoltartás alapvetően közegészségügyi kérdés, melyet a vonatkozó szabályok úgy rendeznek, hogy e tevékenységet valamennyi egészségügyi intézményben tiltják. E rendelkezéssel – a közigazgatási egyeztetés során adott kamarai véleménnyel egyezően – egyetértenek. Hangsúlyozta, hogy a kamara nem fejezné ki örömét, ha az európai viszonylatban is korszerűnek mondható dohányzásellenes torvényt fellazítanák.
4. Az Emberi Erőforrások Minisztériumának egészségügyért felelős államtitkára válaszában hangsúlyozta, hogy az Nvt. 2012. január 1-jén hatályba lépett módosítása az egészség- és szociálpolitikai szakmai érvek mentén, továbbá a nemdohányzók védelmét szolgáló népegészségügyi szempontok figyelembe vételével történt meg. A szabályozás célja a nemdohányzók és a dohányzók fokozottabb védelme a dohányzás egészségkárosító hatásaival szemben, figyelemmel a testi és lelki egészséghez való jog, valamint az egészséges környezethez való jog érvényesülésére is. 
A szigorítás bevezetését kétségkívül indokolta, hogy a dohányzás a legjelentősebb – megelőzhető – halálok, így hatalmas népegészségügyi és gazdasági terhet jelent. A jó egészség önmagában is jelentős egyéni és társadalmi érték, ezzel együtt pedig erőforrás is: a fenntartható gazdasági növekedés záloga. A tüdőrákot, mint vezető halálokot tekintve hazánk világelső, amely betegség 90 százalékát a dohányzás számlájára írhatjuk. Az idült hörghurut és a tüdőtágulás 80 százaléka, a szív- és érrendszeri betegségek 25 százaléka is a dohányzás következményének tekinthető. 
Tájékoztatott az Nvt. módosításának hatásvizsgálata részeként a TÁRKI 2012. február-márciusában elvégzett, 1500 fős országos reprezentatív közvélemény-kutatásának eredményéről is. E szerint a dohányzók 92 százaléka, a nemdohányzók 99 százaléka egyetért az egészségügyi intézményben a dohányzás tiltásával, a megkérdezett dohányosoknak 1 százaléka gyújtott rá egészségügyi intézmény zárt légterében, és egészségügyi intézményben a nem dohányzók 3 százalékával fordult elő, hogy zárt légtérben dohányfüstnek volt kitéve. 
Az államtitkár reményét fejezte ki a tekintetben, hogy az intézmények jól használták ki a jogszabály hatályba lépése óta eltelt félévet, és leszokást elősegítő programokkal segítették dolgozóikat a leszokásban. Nézete szerint különösen az egészségügyi dolgozóknak szükséges példát mutatni, hiszen ők vannak leginkább tisztában a dohányzás káros hatásaival. Kifejtette, hogy az Nvt. módosításán túl számos intézkedéssel segítik, hogy minél többen leszokjanak a dohányzásról, több kommunikációs kampányt és leszokást segítő programot kívánnak indítani, külön fókuszálva az egészségügyi intézményekben dolgozókra. Tájékoztatott továbbá, hogy európai uniós támogatás is elérhető az intézmények számára saját dolgozóik munkahelyi egészségfejlesztése keretében a leszokás támogatására. 
A minisztérium az Országos Tisztifőorvosi Hivatallal és az Országos Egészségfejlesztési Intézet Dohányzási Fókuszpontjával együttműködve folyamatosan gyűjti az Nvt. módosításával kapcsolatban felmerült jogalkalmazói tapasztalatokat, kérdéseket, javaslatokat. A lakossági észrevételek, valamint az ellenőrzések során tapasztalak alapján szakmai mérlegelés alatt áll az egészségügyi szolgáltatást nyújtó intézményeknél a nyílt légterű dohányzóhelyek kijelölésének engedélyezésére vonatkozó, szigorú szabályozást tartalmazó módosítási javaslat összeállítása. 

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
Az Ajbt. 18. § (4) lehetővé teszi a természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság hivatalbóli kivizsgálásának lehetőségét. Álláspontom szerint a dohányzás tiltásának és szankcionálásának, illetve a nemdohányzók védelmének kérdésköre valamennyi állampolgárt érinti.
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés l) pontja és a 18. § (2) bekezdésének e) pontja alapján az alapvető jogok biztosa által vizsgálható hatóságnak, ezen belül közszolgáltatást végző szervnek minősül – függetlenül attól, hogy milyen szervezeti formában működik – a jogszabályban közszolgáltatásként megjelölt tevékenységet végző szervezet. Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény 1. § (2) bekezdésének b) pontja szerint egészségügyi közszolgáltatás: a részben vagy egészben a központi költségvetés és az Egészségbiztosítási Alap terhére finanszírozott egészségügyi szolgáltatás. A fentiek alapján a korábbi ombudsmani gyakorlattal összhangban közszolgáltatást végző szervek körébe tartoznak az egészségügyi intézmények.
Mindezek alapján megállapítottam, hogy az egészségügyi intézmények a dohányzás tiltását és a nemdohányzók védelmét érintő vizsgálatom szempontjából közszolgáltatást végző szervnek minősülnek, amelyekre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Ajbt. hatásköri szabályai értelmében – egyértelműen kiterjed.

II. Az alapvető jogok tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait. Mindezt alátámasztandó, az Alkotmánybíróság maga a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.
1. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát.
2. Az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdése alapján az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani, védelmük az állam elsőrendű kötelezettsége. Az Alaptörvény II. cikke pedig arról rendelkezik, hogy az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz.
A két évtizedes alkotmánybírósági gyakorlat alapján állami szemszögből létezik az alapjogoknak egy objektív intézményvédelmi oldala: az egyén szubjektív (alanyi) jogának biztosításával, védelmével és érvényesülésével összefüggő tágabb értelemben vett pozitív állami kötelezettségeket összefoglalóan objektív állami intézményvédelmi kötelezettségnek nevezzük. Az objektív intézményvédelmi kötelezettség a negatív és pozitív állami kötelezettségekhez képest komplementer jellegű, vagyis feltételezi a szubjektív jog meglétét. Lényeges azt is leszögezni, hogy az állami intézményvédelmi kötelezettség tipikusan nem keletkeztet az egyén oldalán alanyi jogokat, és az egyén részéről nem is kényszeríthető ki.
Az Alkotmánybíróság töretlen és álláspontom szerint továbbra is irányadó megállapítása szerint az állam részéről garanciális feladatai ellátásához szükséges, hogy az egyes alanyi alapjogok biztosítása mellett az azokkal kapcsolatos értékeket és élethelyzeteket nemcsak önmagukban, az egyes egyedi igényekhez kapcsolódóan védje, hanem a többi alapjoggal összefüggésben kezelje. Az intézményvédelmi kötelezettségnek az AB szerint az alapjogokhoz kapcsolódó értékekre is ki kell terjednie. [Lásd a 64/1991. (XII. 17.) AB határozatot.] Az Alkotmánybíróság megállapította azt is, hogy az életvédelmi kötelezettség – bár az alaptörvény külön nem nevesíti – azonban a korábbi Alkotmány 8. § (1) bekezdésének és az 54. § (1) bekezdésének együttes értelmezéséből következik. Az állam elsőrendű és alapvető fontosságú kötelezettsége az emberi élet védelme: nemcsak egyedi szinten, hanem általában az emberi életet és létfeltételeket kell védenie. Az állam objektív életvédelmi kötelezettsége az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdésének, illetve a II. cikkének együttes értelmezéséből továbbra is levezethető. Az Alkotmánybíróság a 48/1998. (XI. 23.) AB határozatban kifejtette, hogy az állam az élethez való jogból következő objektív intézményvédelmi kötelességet összhangban teljesíti azokkal a hasonlóan objektív kötelességeivel, amelyek az egészséghez való jogból és az egészséges környezethez való jogból hárulnak rá. 
Az Alkotmánybíróság utalt arra, hogy az állam a dohányzással összefüggésben nem csak a reklámkorlátozásokkal juttatja érvényre intézményvédelmi kötelezettségét. A nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló 1999. évi XLII. törvény célja, hogy a dohánytermékek fogyasztásának szabályozásával, illetőleg forgalmazásának részleges korlátozásával védelmet nyújtson a nemdohányzók, valamint az életkoruk vagy egészségi állapotuk miatt egyébként fokozott védelmet igénylő személyek részére a passzív dohányzás káros hatásaival szemben. A dohányzás egészségkárosító hatásai miatt indokolt állami beavatkozás a jogalkotás különböző területein érvényesül, a dohányáruk reklámozása mellett érinti a dohánytermékek előállítását, forgalmazását, továbbá az állami szerepvállalás megjelenik a fogyasztás korlátozásában is.
3. Az alkotmánybírósági gyakorlat azt is kiemeli, hogy az emberi méltósághoz való jog az ún. általános személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinthető. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alkotmányos alapjogok egyike sem alkalmazható. Az általános személyiségi jognak fontos elemét képezi az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog, amely – mint az összes ún. különös személyiségi jog – elsősorban az egyén autonómiáját, döntési és cselekvési szabadságát védi. Az Alkotmánybíróság felfogásában a személyi szabadság az egyén olyan autonómiáját jelenti, amely feltételezi a teljes akarati és cselekvési szabadságot a jog keretei között. A személyi szabadság joga mindenkivel szemben érvényesülő jog, amely minden embert megillet, ugyanakkor nem részesül abszolút védelemben, mivel törvényben meghatározott esetekben korlátozható.
Az Alkotmánybíróság 1996-os döntésében hangsúlyozta, hogy önmagának mindenki árthat, s vállalhat kockázatot, ha képes a szabad, tájékozott és felelős döntésre. A nagykorúaknak a jog be nem avatkozása széles lehetőséget ad erre, s az általános személyiségi jogból folyó jog az önmeghatározásra és cselekvési szabadságra garantálja ezt a lehetőséget. Az állam korlátozó gyámkodása csak a határesetekben alkotmányossági viták tárgya (a kábítószer élvezésének büntetésétől az eutanáziáig).
4. Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése alapján mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez, ennek az alapjognak az érvényesülését pedig Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő.
Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát, és mindezek az értelmezések álláspontom szerint – függetlenül attól, hogy „legmagasabb szintű” jelző az Alaptörvényben már nem kapott helyet – továbbra is hivatkozhatóak maradnak. [56/1995. (IX. 15.) AB határozat, ABH 1995, 260, 270., 37/2000. (X. 31.) AB határozat, ABH 2000, 293, 297.]  Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a (legmagasabb szintű) testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez. Az egészséghez való jog önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, az Alkotmányba foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.

III. Az ügy érdeme tekintetében
1. Az Nvt az Eütv. 3. § f) pontja szerinti egészségügyi szolgáltatónak minősülő intézmények esetén a dohányzás tekintetében nyílt és zárt légtérre egyaránt teljes (abszolút) intézményi tilalmat vezetett be. A 2012. január 1-jén hatályba lépett rendelkezéseknek köszönhetően a magyar szabályozás is megfelel az Európai Unió és a WHO egészségpolitikai, illetve szakmai elvárásainak. Az Nvt. főszabályként zárt helyen megtiltja a dohányzást, dohányzóhely kijelölésére csak nyílt légtérben, a közforgalmú intézmény bejáratától számított ötméteres távolságon kívül van csak lehetőség. Egészségügyi szolgáltató, illetve olyan többcélú intézmény esetén, amelyben egészségügyi szolgáltatást is nyújtanak, az Nvt. 2. § (4) bekezdés c) pontja alapján nyílt légtérben sem jelölhető ki dohányzóhely.
Álláspontom szerint a korábbi rendelkezésekhez képest kétségkívül szigorúbb, ha úgy tetszik „radikális” tilalom alapvetően a nemdohányzók életének és egészségének védelmét előmozdító, legitim jogalkotói szándékot tükröz.
Mind a beadványozó, mind pedig a MOK egyes nyilatkozó tagjai is számos, méltányolható, értékelhető szempontot hoztak fel az egészségügyi intézményen belüli dohányzás (részleges) engedélyezése mellett. Nem helytálló ugyanakkor panaszos azon érvelése, mely szerint az alapellátásban dolgozók és a szakellátásban dolgozók tekintetében – mivel utóbbiak esetében a dohányzóhelyek megközelítése nehézkes és hosszadalmas – sérül az egyenlő bánásmód követelménye. Az idézett törvényi rendelkezések egyértelműen fogalmaznak: valamennyi egészségügyi, illetve egészségügyi szolgáltatást (is) nyújtó intézmény területén tilos a dohányzás, valamennyi dolgozó, ellátott, és egyébként ott tartózkodó más személyek számára is. Az egyes munkahelyeken dolgozók eltérő munkakörülményei vagy a meglévő fizikai távolságuk a legközelebbi dohányzásra alkalmas helytől álláspontom szerint nem vetik fel a hátrányos megkülönböztetés lehetőségét.
Bár a dohányzáshoz értelemszerűen senkinek nincsen kikényszeríthető alanyi joga, a közterületeken, közintézményekben, közforgalmú helyeken dohányzás tiltása és szankcionálása egyértelműen korlátozza a dohányzók önrendelkezéshez való jogát. Az emberi méltósághoz való jogból, mint általános személyiségi jogból levezethető önrendelkezési jog ugyanakkor az Alkotmánybíróság gyakorlata alapján nem tekinthető korlátozhatatlan alapjognak. Az élethez és emberi méltósághoz való jog érvényesülésének része az állam intézményvédelmi kötelezettsége, amely, a dohányzás tekintetében magába foglalja a jogalkotó azon lehetőségét is, hogy a dohánytermékek fogyasztását korlátozza, bizonyos körülmények esetén, illetve meghatározott, elsősorban a közösségi lét szempontjából kiemelt területeken pedig megtiltsa. 
Az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése értelmében alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. A dohányzás meghatározott, pontosan körülhatárolható helyeken való tiltása álláspontom szerint mások, különösen a nemdohányzók egészséghez való jogának védelme szempontjából nem tekinthető szükségtelennek vagy aránytalannak. Különösen igaz ez az egészségügyi vagy éppen az oktatási intézmények esetében, itt ugyanis a betegek, illetve a gyermekek jogainak fokozott érdekében szükséges a tilalom.
Megjegyzem ugyanakkor, hogy az egyéni autonómia védelme érdekében más megítélés alá esik az állampolgár lakása, otthona: a magánszférában a dohányzás tiltása a dohányzó saját életének és egészségének védelmében aránytalan korlátozás volna. 
Álláspontom szerint a jelenlegi szabályozási konstrukció összhangban áll az Alaptörvénnyel, az emberi méltósághoz való jogból levezethető önrendelkezési jog lényeges tartalmának sérelme nélkül korlátozza a dohányzást, ezzel teljesítve az egészséghez való jog érvényesülésének megvalósításában rá háruló intézményvédelmi kötelezettségét is. 
Mindezek alapján jelentésemben alkotmányos visszásságot nem tártam fel, és erre tekintettel intézkedést sem fogalmazok meg.
2. Hangsúlyozandó, hogy bár alapjogi szempontból a szabályozás nem visszás, de jól észlelhető az egészségügyi intézmények vezetőinek az egyes dolgozók dohányzása, esetleges függősége, és ebből adódóan a függők, a leszokni nem, vagy csak nehezen tudó dolgozók munkahelyi helytállásának problémája. Alapjogsérelem híján sem hagyhatóak figyelmen kívül azok a problémák, amelyeket a beadványtevő többek nevében fogalmazott meg. Eszerint az erős dohányos a rágyújtás lehetőségétől megfosztva stresszhelyzetben van, általános teljesítőképessége romlik. Álláspontom szerint e helyzeten a munkáltató a leszokást segítő programokkal tud elsősorban segíteni, amit a jogalkotónak is támogatnia kell. 
A beadvány utalt arra is, hogy egyes munkáltatók ún. nyilatkozatokat íratnak alá munkavállalóikkal, hogy a hatósági ellenőrzés során a munkavállaló hibájából, szabályszegéséből eredő, de a munkáltatóra kirótt büntetést a munkavállalóra terhelik. Annak ellenére, hogy ilyen tartalmú nyilatkozat nem került birtokomba, fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy a munkáltató a munkajogviszony keretében a neki okozott kár megtérítését csak a Munka Törvénykönyvében szabályozottak szerint követelheti, és a kár megtérítésének módja és terjedelme tekintetében nem kényszerítheti munkavállalóját kedvezőtlenebb feltételek elfogadására. 
A megkeresett szervek válaszaiból egyértelművé vált az is, hogy a jogalkotó és a jogalkalmazó is észlelte a jogszabályváltozás okozta problémákat, és jelenleg is szakmai mérlegelés alatt áll az egészségügyi szolgáltatást is nyújtó intézményeknél a nyílt légterű dohányzóhelyek kijelölésének engedélyezésére vonatkozó törvénymódosítási javaslat összeállítása. Messzemenően támogatandónak tartom mindazon törekvéseket, amelyek egyszerre vannak figyelemmel a nemdohányzó személyek jogainak védelme mellett az egészségügyi intézményekben dolgozók érdekeire, szempontjaira is.

Budapest, 2012. augusztus 9.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.