Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-3463/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Tóth Lívia
Az eljárás megindítása
Egy kiskorú gyermekét nevelő édesanya fordult hozzám a beadványával, azt sérelmezve, hogy munkáltatójával szemben fennálló munkaügyi perére tekintettel a Győr-Moson-Sopron Megyei Kormányhivatal Egészségbiztosítási Pénztári Szakigazgatási Szerve (a továbbiakban: EPSZSZ) a táppénz és terhességi-gyermekágyi segély (TGYÁS) megállapítása iránti eljárását felfüggesztette, így – a panasz benyújtásakor – 7. hónapja nem részesült egészségbiztosítási pénzbeli ellátásban.
Tekintettel arra, hogy a beadvány alapján felmerült az hozzám forduló alapvető joga sérelmének gyanúja, az ügyben vizsgálatot rendeltem el.
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) határozza meg. A jogszabály 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. A vizsgálattal érintett EPSZSZ az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének a) pontja alapján közigazgatási szervnek tekintendő, így tevékenységének vizsgálatára kiterjed a vizsgálati hatásköröm.

Jogszabályi háttér
·	Magyarország Alaptörvénye
·	Az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.)
·	A társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény (Tbj.)
·	A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény (Ebtv.)
·	A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény végrehajtásáról szóló 217/1997. (XII. 1.) Korm. rendelet (Vhr.)

Az érintett alapvető jogok
·	a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”]
·	a szociális biztonsághoz való jog [Alaptörvény XIX. cikk (1) és (2) bekezdés: „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult. Magyarország a szociális biztonságot az (1) bekezdés szerinti és más rászorulók esetében a szociális intézmények és intézkedések rendszerével valósítja meg.”]
·	a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga [Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdés: „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz.”]

Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
A 2012. január 1-jén hatályba lépett Alaptörvény alkotmánybírósági értelmezésével kapcsolatban a testület megállapította, hogy „[…] Az Alkotmánybíróságnak azokra az alapértékekre, emberi jogokra és szabadságokra, továbbá alkotmányos intézményekre vonatkozó megállapításai, amelyek az Alaptörvényben nem változtak meg alapvetően, érvényesek maradnak. Az előző Alkotmányon alapuló alkotmánybírósági döntésekben kifejtett elvi jelentőségű megállapítások értelemszerűen irányadók az Alaptörvényt értelmező alkotmánybírósági döntésekben is. Ez azonban nem jelenti az előző Alkotmányon alapuló határozatokban kifejtettek vizsgálódás nélküli, mechanikus átvételét, hanem az előző Alkotmány és az Alaptörvény megfelelő szabályainak összevetését és gondos mérlegelést kíván. Ha az összevetésnek az az eredménye, hogy az alkotmányjogi szabályozás változatlan vagy jelentős mértékben hasonló, az átvételnek nincs akadálya. Másrészt az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”. [Vö. 22/2012. (V. 11.) AB határozat]
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is.
Az Alkotmánybíróság döntéseiben felhívta a figyelmet arra, hogy a jogállamiságnak számos összetevője van. Továbbra is irányadó alkotmánybírósági tézis, hogy a jogállamiság elvéből folyó egyik legfontosabb alapkövetelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket. A közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazást pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni. Nem hagyható figyelmen kívül továbbá, hogy a kiszámíthatóság – beleértve az egységes jogalkalmazást – és az eljárási garanciák biztosítása szorosan összekapcsolódik az egyes alanyi alapjogok, szabadságjogok védelmével, mintegy kölcsönösen feltételezik egymást. A tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. Az Alkotmánybíróság határozatában utalt arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. [Vö. 6/1998 (III.11) AB határozat, 14/2004. (V.7.) AB határozat]
Az Alaptörvény XIX. cikk (1) bekezdésében a szociális biztonságra való jog megteremtésére való törekvés fogalmazódik meg, a „törekszik” kifejezés használatával; Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult. Magyarország a szociális biztonságot az (1) bekezdés szerinti és más rászorulók esetében a szociális intézmények és intézkedések rendszerével valósítja meg.
Az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette, hogy a szociális biztonsághoz való jog nem alapjog, hanem olyan állami kötelezettségvállalás, amelynek az állam eleget tesz, ha a szociális ellátás biztosítására megszervezi és működteti a társadalombiztosítás és a szociális támogatás egyéb rendszereit. Megjegyzendő, hogy Magyarország vonatkozásában az Európai Szociális Karta 12. cikk (1) bekezdése kötelezendően alkalmazandó, azaz a társadalombiztosításhoz való jog tényleges gyakorlásának biztosítására az egyes államok kötelezettséget vállalnak arra, hogy létrehozzák vagy fenntartják a társadalombiztosítás rendszerét. 
Az Alkotmánybíróság a szociális biztonsághoz való joggal összefüggésben mondta ki, hogy a szociális jogok megvalósítása a megfelelő intézmények létrehozása mellett az igénybevételükkel kapcsolatos alanyi jogok révén történik, amelyeket a törvényhozásnak kell meghatároznia. [28/1994. (V. 20.) AB határozat] Az Alkotmánybíróság ezt az álláspontját egészítette ki annyiban, hogy a szociális biztonsághoz való jog a szociális ellátások összessége által nyújtandó olyan megélhetési minimum állami biztosítását tartalmazza, amely elengedhetetlen az emberi méltósághoz való jog megvalósításához. [32/1998. (VI. 25.) számú határozat] A korábbi alkotmánybírósági gyakorlat alapján az egyedüli alkotmányos követelmény, hogy a társadalombiztosítási és a szociális intézményi rendszer a megélhetéshez szükséges ellátásra vonatkozó jogosultságot megvalósítsa. Látható, hogy a töretlen alkotmánybírósági gyakorlat a megélhetési minimum biztosításának kötelezettségével egyértelmű összefüggést állapított meg az emberi méltósághoz való jog érvényesülése és a szociális biztonság között, ez a jelentős, elvi kapcsolódási pedig álláspontom szerint az Alaptörvény alapján is igazolható. A gyermekek védelmének alkotmányos alapja az Alaptörvény XVI. cikke. Az Alaptörvényi felsorolás – ahogyan azt már korábbi jelentéseimben, a korábbi Alkotmányban foglaltakat alapul véve megállapítottam – egyben „rangsornak” is tekinthető: a gyermeknek elsődlegesen a családtól kell a szükséges védelmet és gondoskodást megkapnia, ezt azonban kiegészíti, meghatározott esetben pedig pótolja, helyettesíti az állami intézményvédelmi kötelezettség. [OBH 2057/2008, OBH 2223/2008, AJB 3432/2009.]
Az elsődleges családi védelem elősegítése, más szempontból a gyermeknek a családban történő nevelkedéséhez való joga olyan jogosultság, amely egyaránt fakad a vonatkozó nemzetközi dokumentumok rendelkezéseiből, valamint ezt diktálja a gyermekvédelem alaptézise, a gyermek mindenekfelett álló érdekének érvényre juttatása is. Elsődlegesen ugyanis a családban nevelkedés biztosítja a gyermekek személyiségének kibontakoztatását, a testi, szellemi, érzelmi és erkölcsi fejlődését, egészségét felnevelkedését és jólétét. Az állam ennek alapján a megfelelő jogalkotási és jogalkalmazási eszközök igénybevételével segítenie kell a családokat (ezen értve főként a szülőket, adott esetben más közeli hozzátartozókat is) feladatuk teljesítése érdekében.

A megállapított tényállás
A panaszos munkaviszonyát foglalkoztatója 2009. október 21-én átvett rendkívüli felmondással szüntette meg. A döntés ellen keresetet nyújtott be a Győri Munkaügyi Bíróságra, és annak megállapítását kérte, hogy a munkáltató rendkívüli felmondása jogellenes volt. Ezt követően 2010. január 19-től 2010. május 12-ig álláskeresési támogatásban részesült, majd saját céget alapított, melynek 2010. május 14-től 2010. december 31-ig kiegészítő tevékenységet folytatónak nem minősülő társas vállalkozó tagja volt, 2011. január 1-től 2011. december 31-ig heti 20 órás munkaviszonyban dolgozott, jelenleg pedig 2012. január 1-től heti 40 órás munkaviszonyban áll.
Veszélyeztetett terhessége miatt 2011. augusztus 1-jétől 2011. október 7-ig táppénzen volt. 2011 augusztusában terjesztette elő táppénz iránti igényét az EPSZSZ-nél, 2011. október 8-tól pedig gyermeke születése miatt TGYÁS-t igényelt. A hatóság az igényelbírálási eljárásokat a munkaügyi bíróság döntéséig, adatszolgáltatásáig felfüggesztette. Végzésében arra hivatkozott, hogy a kérelem nem bírálható el a bíróság jogerős döntése előtt, mert a hatóság nem rendelkezik a szükséges adatokkal. A panaszos nehéz anyagi helyzetére tekintettel és azzal a kérdéssel fordult hozzám, hogy méltányos-e a hatóság eljárása akkor, ha részére előleget vagy ideiglenes ellátást sem állapít meg, így hónapok óta ellátatlan.
A vizsgálat eredményes befejezése érdekében az ügyben tájékoztatást kértem az EPSZSZ-től, és az Országos Egészségbiztosítási Pénztártól (OEP) is.
Az OEP tájékoztatása szerint a táppénzre való jogosultság az alábbi együttes feltételek fennállása esetén állapítható meg:
·	a kérelmezőnek biztosítottnak kell lennie,
·	a biztosítottnak a biztosítás fennállása alatt kell keresőképtelenné válnia,
·	a Tbj-ben meghatározott mértékű pénzbeli egészségbiztosítási járulék fizetésére kötelezettnek kell lennie.(Ebtv. 43. §)
A panaszos 2011-ben került keresőképtelen állapotba, így esetében a táppénz összegét a 2010. január 1. – 2010. december 31. között elért pénzbeli egészségbiztosítási járulékalapot képező jövedelem alapján kell megállapítani. Az irányadó időszakban 2010. január 19-től a Tbj. 5. § (1) bekezdés d) pontja, 2010. május 14-től a Tbj. 5. § (1) bekezdés f) pontja, majd 2011. január 1-től a Tbj. 5.§ (1) bekezdés a) pontja alapján biztosított, az egészségbiztosítás pénzbeli járulékait megfizette. 
A kapott tájékoztatás szerint a panaszosnál jelenleg a harmadik feltétel fennállása nem állapítható meg, emiatt az ellátásra való jogosultsága is vitás, ugyanis a munkaügyi per kimenetele bizonytalan, és a bíróság ítéletében kötelezheti a munkáltatót, hogy meghatározott időszakra az elmaradt munkabért fizesse meg a panaszos részére. Továbbá amennyiben munkaviszonya az igény benyújtásakor is fennállt a foglalkoztatóval, úgy e jogviszonya alapján kérheti az ellátás megállapítását, s nem a később létrejött munkaviszonya a meghatározó, mivel e jogviszonya korában kezdődött. A hatóság hivatkozott arra, hogy a Tbj. 2011. december 31-én hatályos 31.§ (3) bekezdése szerint, ha a biztosított legalább heti 36 órás foglalkoztatással járó munkaviszonnyal rendelkezik, az egyidejűleg fennálló, biztosítási kötelezettség alapjául szolgáló további jogviszonya alapján nem fizet pénzbeli egészségbiztosítási járulékot. 
Továbbá az Ebtv. 43. § (2) bekezdése alapján egyidejűleg fennálló több biztosítási jogviszony esetén a keresőképtelenséget és a táppénzre való jogosultságot, azok időtartamát, az ellátás mértékét, illetőleg összegét mindegyik jogviszonyban külön-külön kell megállapítani.

A vizsgálat megállapításai
Az ügyben két jogviszony áll fönn, a munkáltatói rendkívüli felmondással megszüntetett munkaviszony, majd az ezt követően a panaszos saját cégében létesített jogviszonya. Mindkét jogviszonyban megtörtént a járulékfizetés. Az első jogviszonnyal kapcsolatban munkaügyi per van folyamatban, a bírósági eljárás tárgya azonban nem az, hogy a kérdéses időszakban biztosítási jogviszonyban állt-e panaszos, vagy történt-e járulékfizetés. A bíróság döntése nem a jogosultság kérdésében, csupán abban a kérdésben lehet releváns, hogy mely jogviszonyban elért és milyen összegű egészségbiztosítási pénzbeli járulékalapot képező jövedelem lehet a táppénz alapja.
Álláspontom szerint a hatóság tévesen hivatkozik arra, hogy az ellátás összege mellett az ellátásra való jogosultság is vitás az ügyben, és erre hivatkozással előleget sem állapít meg a panaszos részére. A hatóság az ellátás megállapítása kérdésében csak a perbeli jogviszonyt veszi alapul, holott a panaszos saját vállalkozásában létesített jogviszonya után a táppénz igénylésekor és jelenleg is jogosult az ellátásra az alábbi tények alapján: biztosított volt, keresőképtelensége a biztosítás fennállás alatt keletkezett, valamint pénzbeli egészségbiztosítási járulék fizetésére kötelezett volt saját cégénél fennálló munkaviszonyára tekintettel, és a járulékot megfizette. A jogszabályok értelmében pedig az ellátásra való jogosultságot, összeget mindegyik jogviszonyban külön-külön kell megállapítani.
Amennyiben a munkaügyi perben a bíróság a munkaviszony megszüntetésének jogellenességét állapítja meg, és elmaradt munkabért ítél meg a panaszos részére, azt bruttó összegben teszi; a munkabér járulékalapot képező jövedelem, azaz a munkáltató a kifizetés során köteles levonni a bruttó összegből a különböző jogcímeken fizetendő közterheket, foglalkoztatási szabályok szerinti járulékokat. A levonások a bíróság által megítélt elmaradt munkabérből is teljesítendők, hiszen bérjellegű kifizetésnek minősül. Ha a munkavállaló a munkaviszony megszűnését követően keresőképtelen állományba kerül, úgy a keresőképtelenség időszakára nem lesz jogosult elmaradt munkabérre, hiszen a keresőképtelen állomány időtartama alatt a munkabérre sem lenne jogosult. Abban az esetben, ha a munkavállaló betegállománya miatt táppénzes ellátásban részesül, nem követelheti az elmaradt munkabér és a táppénz különbözetét, mert betegállománya idején egyébként sem tudott volna dolgozni. Így, álláspontom szerint, a hatóság tévesen hivatkozik arra, hogy azért „tartja vissza” az ellátást, mert a bíróság elmaradt munkabért ítélhet meg a panaszos részére, és ez esetben nem lesz jogosult táppénzre, hiszen a keresőképtelen időszakra nem lesz jogosult elmaradt munkabérre.
Ellenkező esetben, ha a bíróság a munkáltató javára dönt, és jogszerűnek minősíti a felmondást, nem kerül sor elmaradt munkabér megítélésére, így a panaszos vállalkozásában fennálló jogviszonyára és járulékfizetési kötelezettségére tekintettel jogosult az ellátásra.
2012. július 1-jén hatályba lépett az Ebtv. 39/B §-ának (1) bekezdése, mely szerint „pénzbeli ellátásra való jogosultság esetén, amennyiben a pénzbeli ellátás összege az elbíráláshoz szükséges adatok hiánya miatt – a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 33. § (3) bekezdésének figyelmen kívül hagyásával – harminc napon belül nem határozható meg, a rendelkezésre álló adatok alapján az igénylő részére végzésben előleget kell megállapítani. A pénzbeli ellátás határozattal történő megállapításakor a pénzbeli ellátás összegébe a folyósított előleg összegét be kell számítani.
A Vhr. 37.§ (5) bekezdése szerint „az Ebtv. 39/B. §-a, 52/A. §-a és 55/A. §-a szerinti előleget a jogosultság kezdő napján érvényes minimálbér alapulvételével kell megállapítani, kivéve, ha a rendelkezésre álló adatok alapján a jövedelem összege a minimálbér összegét nem éri el, ebben az esetben a rendelkezésre álló adatok alapján kell az előleget megállapítani”.
Az Ebtv. 39/B § (2) bekezdése még arról az esetről is rendelkezik, ha az ellátást folyósító szerv az előleg folyósítását követően megállapítja, hogy az igénylő pénzbeli ellátásra nem jogosult. Ez esetben az igénylő köteles a folyósított előleget felróhatóságra való tekintet nélkül, a visszafizetésre kötelező határozat jogerőre emelkedésétől számított harminc napon belül visszafizetni. Ez a rendelkezés egyértelműen alátámasztja azt jogalkotói prioritást, mely szerint a kiszolgáltatott helyzetben lévő igénylők tartós ellátatlanságának megelőzéséhez fűződő érdek az eljárás végkimeneteléhez képest elsőbbséget élvez.
A fenti rendelkezést a 2012. június 30-át követően benyújtott kérelmek tekintetében kell alkalmazni, azonban az EPSZSZ-ek számára eddig is volt lehetőség arra, illetve egy OEP főigazgatói utasítás elő is írta, hogy az ellátásra való jogosultság esetén (akkor is, ha az összegszerűség még vitás) az ellátatlanság megelőzése érdekében előleget állapítsanak meg az igénylők részére. [Az OEP főigazgatójának az egészségbiztosítás pénzbeli ellátásai és a baleseti táppénz megállapításának és folyósításának ügyviteli rendjéről szóló 3/2011. számú utasításával kibocsátott eljárási utasítása]
Jelen ügyben, bár előleg megállapítására jogszabályi kötelezettsége nem áll fenn a hatóságnak, álláspontom szerint az EPSZSZ akkor járna el méltányosan és az igénylő érdekeit szem előtt tartva, ha a rendelkezésre álló adatok és a panaszos saját vállalkozásában létesített munkaviszonya és járulékfizetési kötelezettsége alapján megállapítaná az ellátást, illetve az előleget, amely összeg felülvizsgálatára és korrigálására a bíróság döntésének megfelelően volna lehetőség.
Az Ebtv. 40. § (1) bekezdése alapján terhességi-gyermekágyi segély annak jár, aki a szülést megelőzően két éven belül 365 napon át biztosított volt, és
a) a biztosítás tartama alatt vagy a biztosítás megszűnését követő negyvenkét napon belül szül, vagy
b) a biztosítás megszűnését követően negyvenkét napon túl baleseti táppénz folyósításának az ideje alatt vagy a folyósítás megszűnését követő huszonnyolc napon belül szül.
Az OEP válaszában kifejezetten utalt arra, hogy a panaszos esetében a TGYÁS-ra való jogosultság megállapítható, hiszen a fenti feltételek mindegyike teljesül, csupán az ellátás összege kérdéses, ez azonban álláspontom szerint a jogintézmény rendeltetése alapján sem lehet akadálya a rendelkezésre álló adatok szerinti előleg megállapításának, melynek végleges összege a bíróság jogerős döntése után szintén korrigálható.

Összegzés
A társadalombiztosítás lényege, hogy a biztosítási esemény bekövetkezésekor a biztosítottat megilleti a társadalombiztosítási ellátás. A jogalkotónak is elsődleges célja az eljárások során az igénylők ellátatlanságának megelőzése, melyet az előleg intézményének jogszabályi szintű rendezése is alátámaszt. 
Jelen esetben egy kiszolgáltatott helyzetben lévő, állását elvesztő kisgyermekes édesanya vált beláthatatlan időre ellátatlanná, kizárólag annak okán, hogy az általa jogellenesnek vélt munkáltatói döntés ellen élt a jogorvoslat jogával. Mindeközben elhelyezkedett, jogviszonyának rendezettsége érdekében jogszabályon alapuló kötelezettségeit teljesítette, majd azzal szembesült, hogy minden igyekezete ellenére, a mintegy 2 évvel később bekövetkező anyasága esetén nem jut hozzá az őt megillető pénzbeli ellátásokhoz.
Súlyosan méltánytalannak és a jogbiztonság követelménye, valamint a jogorvoslathoz való jog alapján is aggályosnak tartom, hogy megtörténhet olyan eset, hogy egy állásából – bíróság előtt is vitatottan – elbocsátott munkavállalónak azt kelljen mérlegelnie, hogy ha él törvényben biztosított garanciális jogával, egy időközben bekövetkező várandósság vagy betegség – kiszolgáltatott helyzet – esetén bizonytalan időre, jellemzően évekre eleshet az egészségbiztosítás pénzbeli ellátásaitól. Mindezt annak ellenére, hogy az ellátás fedezeteként szolgáló járulékokat jogkövetően megfizette. Ez a jogorvoslathoz való jog kiüresedésének veszélyét hordozza magában.
Mindezekből következően megállapítottam, hogy az egészségbiztosítási szervek fentiekben ismertetett gyakorlata következtében a panaszos fennálló tartós ellátatlansága a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével, a tisztességes eljáráshoz való joggal és a szociális biztonsághoz való joggal összefüggésben visszásságot okoz.

Intézkedéseim
A feltárt alapvető jogokkal összefüggő visszásság orvoslása érdekében az Ajbt. 31.§ (1) bekezdése alapján felkérem az Országos Egészségbiztosítási Pénztár főigazgatóját, hogy vizsgálja felül az eljárásom alapjául szolgáló ügyet, valamint a hasonló ügyekben folytatott hatósági gyakorlatot, és fontolja meg a panaszos tartós ellátatlansága megszüntetése érdekében a táppénz, illetve terhességi-gyermekágyi segély előlegként történő kiutalásának lehetőségét. 

Budapest, 2012. október
Prof. Dr. Szabó Máté sk.