Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-2913/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Tóth László
Az eljárás megindulása, előzményei
2011-es évben – gyermekjogi ombudsmanként – kiemelt gyermekjogi projekt keretében a gyermekek legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogának érvényesülését állítottam vizsgálataim középpontjába. Egyebek mellett megvizsgáltam a gyermekek drog- és alkoholfogyasztásának jelenségét is. Megállapításaimat az AJB-1092/2011. számú jelentésben foglaltam össze.
Jelen vizsgálatom során az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) 18. § (4) bekezdése alapján – hivatalból, utóvizsgálat keretében – a hivatkozott jelentésben tett ajánlásaim megvalósulását és az azóta elfogadott jogszabályi változásokat értékelem. 
A gyermekjogi projekt idei vizsgálati témaköre a gyermekbarát igazságszolgáltatás, amely szintén foglalkozik a fiatalkorúak alapvető jogainak érvényesülésével, ehhez kapcsolódóan a kábítószerrel visszaélés büntetőjogi szabályozásának változásaival.
A vizsgálat eredményes lefolytatása érdekében tájékoztatást kértem a Magyar Addiktológiai Társaság és a Társaság a Szabadságjogokért Drogpolitikai Programja szakértőitől, az addiktológiai szakma képviselőitől, illetve áttanulmányoztam a korábbi jelentésemben tett ajánlásaimmal összefüggésben hatályba lépett, vagy elfogadni tervezett jogszabályokat.

Érintett alapvető jogok
·	A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: „Magyarország független demokratikus jogállam.” [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés]
·	A gyermek védelemhez való joga: „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz. [Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdés] 
·	A testi és lelki egészséghez való jog: „Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez. Az (1) bekezdés szerinti jog érvényesülését Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő. [Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdések] 

A vizsgálat megállapításai
I. A hatásköröm tekintetében
A feladat- és hatáskörömet, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az Ajbt. határozza meg. A törvény értelmében az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat (18. § (4) bekezdés).
II. Az érintett alapvető jogok tekintetében 
1. Az Alaptörvény B) cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy Magyarország független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában megfogalmazta, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam […] kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság tehát nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Ezért alapvetőek a jogbiztonság szempontjából az eljárási garanciák. Csak formalizált eljárás szabályainak követésével keletkezhet érvényes jogszabály, csak az eljárási normák betartásával működnek alkotmányosan a jogintézmények. [9/1992. (I. 30.) AB határozat] Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet. [75/1995. (XI. 21.) AB határozat]
2. Az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdése rögzíti a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogát, e szerint „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz.”
Amint azt az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette „A gyermek ember, akit minden olyan alkotmányos alapvető jog megillet, mint mindenki mást, de ahhoz, hogy a jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt a felnőtté válásához. Ezért az Alkotmány 67. § (1) bekezdése a gyermek alapvető jogairól szól, egyidejűleg a család (szülők) az állam és a társadalom kötelezettségét megszabva. A testület arra is rámutatott, hogy a felhívott alapjog és az Alkotmány 16. §-a (az ifjúság érdekeinek védelme) együttesen értelmezendő, amiből az következik, hogy a gyermekről való gondoskodás komplex feladat. [79/1995(XII.21.) AB határozat]
A gyermek, mint az alapjogok alanya oldalán az életkorból adódó hátrányokat az állam oldaláról az az intézményvédelmi kötelezettség egyenlíti ki, hogy az államnak aktívan kell cselekednie a gyermekek alapvető jogainak előmozdítása, érvényesülése és védelme érdekében. Ezt az alaptételt megtaláljuk a Gyermekjogi Egyezménynek a preambulumában is, amely rögzíti, hogy a gyermeknek, figyelemmel fizikai és szellemi érettségének hiányára, különös védelemre és gondozásra van szüksége, nevezetesen megfelelő jogi védelemre, születése előtt és születése után egyaránt. 
3. Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése alapján mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez, ennek az alapjognak az érvényesülését pedig Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő.
Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát (Alkotmány 70/D. §), és mindezek az értelmezések álláspontom szerint – függetlenül attól, hogy „legmagasabb szintű” jelző az Alaptörvényben már nem kapott helyet – továbbra is hivatkozhatóak maradnak. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a (legmagasabb szintű) testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez. Az alkotmánybírósági gyakorlat utal arra is, hogy az államnak e jog megvalósulása érdekében meghatározott, az egészségügyi intézmények és orvosi ellátás megszervezésére irányuló kötelezettsége annyit feltétlenül jelent, hogy az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul. Az állam szabadsága nem terjed odáig, hogy anélkül üresítse ki az egyik legfontosabb garanciális intézmény tartalmát, hogy helyette nem építi ki az alapvető jog megvalósulásának azonos súlyú biztosítékait. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor utalt arra is, hogy az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek volna minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna. Az Alkotmánybíróság olvasatában az ilyen szélső eseteken túl azonban az állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. Az egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen. Az az Alkotmányba foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.
Már korábbi vizsgálataim kapcsán kifejtettem, hogy – álláspontom szerint – a jogalkalmazási gyakorlatra fókuszáló ombudsmani jogvédelemnek az egészséghez való jog biztosításával összefüggő állami kötelezettségekkel kapcsolatban lehetősége van akár az Alkotmánybíróság által követettől eltérő, további alapjogi követelmények megfogalmazására és kibontására. Önmagában ugyanis az a tény, hogy az Alkotmánybíróság, annak alacsonyabb mércéje miatt valamely jogszabályi rendelkezést, jogi-szervezeti megoldást az egészséghez való jog érvényesülése szempontjából – a fenti gyakorlat alapján – nem minősít alkotmányellenesnek, még egyáltalán nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy e norma gyakorlati alkalmazásával, hatásával és következményeivel kapcsolatban az egészséghez való joggal, vagy ennek alanyi jellegű részjogosítványával, az egészségügyi ellátáshoz való jogosultsággal összefüggő visszásság megállapítására kerüljön sor. Értelemszerűen nem állapítható meg az egészséghez való joggal összefüggő visszásság pusztán egy intézmény megszüntetése, átalakítása, összevonása, feladatátadása miatt, egy ilyen szemlélet parttalanná és esetlegessé tenné az alapvető jogok biztosa által biztosított jogvédelmet. (Más a helyzet, ha az egészségügyi intézményrendszeren belül, így például az autizmussal és egyéb fogyatékossággal élő beteg ellátás területén meghatározott helyeken, megyékben vagy régiókban bizonyos speciális szakellátások érdemben elérhetetlenné válnak és ez az állapot hosszú időn keresztül „stabilizálódik”.)

III. A vizsgálat érdeme tekintetében
Vizsgálatom során a következő kérdésekre kerestem a választ:
– Megfelelő-e az úgynevezett designer-drogokra vonatkozó új szabályozás?
– Történt-e előrelépés a gyermek-addiktológiai ellátás megteremtése és a kapcsolódó gyermek és ifjúsági pszichiátriai ellátás megoldása területén?
– Milyen problémákat okoz a kábítószerügyi szakmának az új Nemzeti Drogstratégia és az ahhoz kapcsolódó akciótervek elfogadásának elhúzódása, a drogstratégia hiánya?
– Hogy értékelhető a kábítószerrel való visszaélés büntetőjogi szabályozásának tervezett szigorítása, különös tekintettel a gyermek, illetve fiatalkorú elkövetőkre?

1. A korábban hatályos Nemzeti Drogstratégiát a kábítószer-probléma kezelése érdekében készített nemzeti stratégiai programról szóló 106/2009. (XII. 21.) OGY határozat melléklete tartalmazta. A 2010-től érvényes Nemzeti Stratégiához kapcsolódó cselekvési program azonban nem került a Kormány elé. A jogbiztonság követelménye érvényesülésével kapcsolatban megállapítottam azt is, hogy noha rendelkezésre állt a hatályos Nemzeti Drogstratégia, amelyet az Országgyűlés elfogadott, és amelynek egyik célkitűzéseként jelent meg a gyermek- és ifjúság addiktológia kialakítása, az erre vonatkozó cselekvési tervet nem fogadta el a Parlament. 
A 2009 decemberében az Országgyűlés által elfogadott Nemzeti Drogstratégiát 2010 decemberében elfogadhatatlannak nyilvánította az akkori NEFMI Ifjúsági Főosztályának vezetője. Ezt, valamint azt, hogy a Kormány új drogstratégia készítését rendeli el, a Kormány képviselője jelentette be a Kábítószerügyi Koordinációs Bizottság esedékes ülésén.
Sem akkor, sem azóta nem vált ismertté ugyanakkor olyan, hivatalos jogi aktus (pl. Kormányhatározat), ami ezt a döntést hivatalosan is megalapozta volna: a korábbi stratégiát nem vonták vissza, s olyan új határozat sem születetett, amely elrendelte volna az új stratégia kimunkálását. Ilyen körülmények között indult el az új stratégia megalkotása, de abból a régi, ex-lex állapotban lévő stratégia kidolgozásában részt vevő szakemberek kimaradtak és a civil szakmai ernyőszervezetek is csak mint véleményezők szerepeltek a folyamatban. 
A készülő stratégia számos verziója vált ismertté, társadalmi vitája során élénk kritikát kiváltva a szakmai szervezetek körében. A Kormány által 2012 januárjában elfogadott stratégia végül nem került Parlament elé, ugyanis időközben napvilágot látott a 38/2012. (III. 12.) Kormányrendelet, ami előírja, hogy az ágazati stratégiák kimunkálása csak egységes szerkezetben és fejezet struktúrában történhet. A kidolgozott stratégia azonban ezeknek az elvárásoknak (sem a szerkezeti kívánalmaknak, sem pedig az elkészítés algoritmusa tekintetében specifikált kritériumoknak) nem tesz eleget. Mindez azzal a következménnyel jár, hogy a stratégia véglegesítése további hónapokat fog igénybe venni, tervek szerint csak az ősz folyamán kerülhet a Parlament elé. Sőt, több hónapot fog igénybe venni az akcióterv elkészítése is.
Mindebből következik, hogy immár 2 éve stratégiai útmutatás, egyértelműen kifejtett szakmai prioritások nélkül zajlik hazánkban a kábítószerügy területén a munka. 
Szakmai álláspontok szerint a stratégiai útmutatások hiánya helyrehozhatatlan károkat eredményezett a Kábítószerügyi Egyeztető Fórumok tevékenységében, amely szerveződések feladata a nemzeti stratégia helyi szintű érvényesítése lenne. Hasonlóképpen problematikus, hogy a pályázati prioritásokban sem lehet tükröztetni a stratégiai céltételezéseket, ugyanis nincs hivatalos hivatkozási alap. 
Sajnálatos módon a jelenlegi anyagi források, amelyek a kábítószerügyi koordináció közvetlen kontrollja mellett kerülnek felhasználásra, a 2010-ben még rendelkezésre állóknak mintegy ¼-ére csökkentek. A stratégia és a forrás hiány következtében a területen bizonytalanság, fásultság és reménytelenség érződik. Több éven át jól működő szolgáltatások szűnnek meg, gyakorlatilag nincs prevenciós tevékenység az iskolákban, a kábítószer-használatban beállt változásokat nyomon követő kutatások hiányoznak (az utolsó lakossági adatfelvétel 2007-ben volt, 2011-ben a tökéletesen előkészített, összehasonlító adatokat produkálni képes vizsgálat lebonyolítására forráshiány miatt nem volt mód), semmilyen átgondolt intézkedés nem történik annak érdekében, hogy EU-s forrásokból finanszírozott (TÁMOP) fejlesztések biztosíthatóak legyenek.
Tapasztalatok alapján a stratégia hiánya helyrehozhatatlan károkat okozhat, a szakmai szervezetek tevékenységi lehetősége beszűkül, ami hamarosan éreztetni fogja hatását nem csak a kliensek ellátásában, a prevenciós tevékenység biztosításában, de általában a kábítószer-helyzet alakulásában is.
Tekintettel arra, hogy eddig elmaradt az új Drogstratégia, valamint az annak végrehajtását szolgáló akciótervek elfogadása, nincs a területen tevékenykedő szervezetekre irányadó, általuk követhető szakmapolitikai stratégiai döntés. Ez a hiányosság a vizsgált területen kiszámíthatatlanságot, szabályozatlanságot, bizonytalanságot eredményez. 
Megállapítom, hogy a keretnormák hiánya a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot idéz elő. 
Megállapítom továbbá, hogy a gyermek és ifjúság addiktológia területén túlmutató szabályozatlan helyzet nemcsak a gyermek, hanem a felnőtt addiktológiai ellátást is negatívan érinti, ugyancsak visszásságot okozva a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggésben, sértve egyúttal a testi és lelki egészséghez fűződő alapvető jog  érvényesülését is.

2. A kábítószerre és pszichotróp anyagokra vonatkozó szabályozás igen összetett, szerteágazó és a jogszabályok (beleértve a kábítószerek és pszichotróp anyagok beszerzésére, raktározására, forgalmazására vonatkozó szabályokat) a területen dolgozó szakértők szerint is nélkülözik az egyértelmű iránymutatást az alkalmazás, a követendő eljárás tekintetében.
Ennek ismeretében ismételten fel kell hívnom a figyelmet arra, hogy jelenleg az egyébként más rendelkezéseiben hatályon kívül helyezett, az emberi felhasználásra kerülő gyógyszerekről szóló 1998. évi XXV. törvény – a korábbi Gyógyszertörvény – melléklete tartalmazza azon anyagok jegyzékét, amelyek nem a Pszichotróp Egyezmény alapján minősülnek kábítószerrel egy tekintet alá eső veszélyes pszichotróp anyagnak. 
A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény (Jat.) 3. §-a szerint az azonos vagy hasonló életviszonyokat azonos vagy hasonló módon, szabályozási szintenként lehetőleg ugyanabban a jogszabályban kell szabályozni. A szabályozás nem lehet indokolatlanul párhuzamos vagy többszintű. A jogszabályban nem ismételhető meg olyan jogszabály rendelkezése, amellyel a jogszabály az Alkotmány alapján nem lehet ellentétes. 
Előzőekre, valamint az Alkotmánybíróság 9/1992. (I. 30.) AB határozatára figyelemmel a fragmentált szabályozás szintén a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz, hiszen a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. 

3. A kábítószerekkel és pszichotróp anyagokkal, az új pszichoaktív anyagokkal végezhető tevékenységről, valamint ezen anyagok jegyzékre vételéről és jegyzékeinek módosításáról szóló 66/2012. (IV. 2.) Korm. rendelet célkitűzéseivel egyetértek. Magam is fontosnak tartom, hogy az ún. dizájner drogok a tilalmazás szempontjából is egy megítélés alá essenek a kábítószerekkel és pszichotróp anyagokkal.
A szabályozás mellékletét képező jegyzék tartalmazza azokat az új pszichoaktív anyagokat, amelyeknek a terjesztése, előállítása, exportja és importja, addig ameddig annak veszélyeit, addikciós potenciálját, a használat elterjedtségét (népegészségügyi kockázatait), stb. nem lehet biztonsággal megállapítani, tiltott cselekménynek minősül. Nemcsak a konkrét szerek, hanem szercsaládok is azonos elbírálás alá esnek (generikus szabályozás). Ezen intézkedés eredményeképpen – a megalapozott kockázat becslés időszakára, ami egy év – ezek az új és veszélyes pszichoaktív szerek valójában karanténba kerülnek. Megítélésem szerint ez az intézkedés helyes és életszerű megközelítést képvisel a jogi szabályozás és a kockázatbecslés szabályozása szempontjából. 
Ugyanakkor létezik olyan szakmai álláspont, mely szerint téves az a kormányzati kommunikáció, amelyik azt sugallja, hogy a 66/2012. (IV. 2.) Korm. rendelet melléklete biztosítja a probléma érdemi kezelését. Korábban a pszichoaktív szerek szinte mindegyikét tiltott volt fogyasztani (heroin, kannabisz, extasy, stb.), illetve a gyógyszerek esetében azok nem rendeltetésszerű használata (rendelvényköteles gyógyszerek orvosi javallat nélküli használata) volt a jellemző, s a jogi környezet érdemben nem befolyásolta azok fogyasztását.
A Korm. rendelet továbbra sem tartalmaz egyéb olyan intézkedéseket, amelyek előmozdítanák a keresleti oldal befolyásolását, hiszen nem nyújt sem tartalmi útmutatást, de nem biztosít érdemi költségvetési forrásokat sem, melyek hatással lennének a leginkább érintett, vagy kockázati helyzetben lévő populáció viselkedésére, választásaira. Általában fontos lenne annak felismerése, hogy a jogalkotás, elsősorban a büntető jogszabályok átalakítása közvetlenül nem befolyásolja a népesség, különösen nem az ifjúsági korosztály viselkedését. Ezen a terülten különösen fontos lenne az un. környezeti (kontextus formáló) prevenciós technikák körébe tartozó más eszközök megismertetése és elterjesztése, azok tényleges szakmai tartalmának megismertetése a prevenciós szakemberekkel. 
Fel szeretném hívni a figyelmet az AJB-1092/2011. számú jelentésemre, melyben már utaltam arra, hogy az egyes országokban különböző szabályozási módszerek alakultak ki az újonnan megjelenő szerek listára vétele tekintetében. Például az általános jellegű, standard eljárás; a rapid eljárás, amennyiben egy szert sürgősen kell listára venni; illetve az emergency procedure, amely eljárást követően a szer csak átmenetileg (ideiglenesen) kerül ellenőrzés alá, az átmeneti időszak alatt azonban szükséges a standard eljárás lefolytatása. 
Megállapítottam azt is, hogy a veszélyes új szerek listára vételére hazánkban nincs gyors reagálást lehetővé tevő, sürgősségi eljárás, ami a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével, valamint a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával összefüggő visszásságot okoz. Az a döntési mechanizmus ugyanis, amely idő alatt a jogszabályok megfelelő módosítása a szükséges vélemények beszerzésével együtt megtörténhet, elhúzódó folyamatot eredményezhet. Mindezek alapján felkértem a nemzeti erőforrás minisztert, hogy fontolja meg – többek között – a sürgősségi eljárás bevezetését.
A dizájner drogokat szabályozó elfogadott kormányrendelet értelmében a jövőben az Országos Egészségfejlesztési Intézet Országos Addiktológiai Centruma (a továbbiakban: OAC) – a rendőrség, a Gyógyszerészeti és Egészségügyi Minőség- és Szervezetfejlesztési Intézet (a továbbiakban: GYEMSZI), valamint a Kábítószerügyi Koordinációs Bizottság (a továbbiakban: KKB) előzetes megkeresését követően – megvizsgálja, hogy fennállnak-e a feltételek a feltételezett új pszichoaktív anyag jegyzékre vételéhez, ha igen kezdeményezi azt a miniszternél. 
Álláspontom szerint ez a változtatás a korábbiakhoz képest mindenképpen gyorsítja az eljárást. Ugyanakkor összességében továbbra sem látok garanciákat arra, hogy nem fog hónapokig elhúzódni a listára vétel. Nem látható előre ugyanis, hogy mennyi időt vesz igénybe,amíg az említett szervek észlelik az új anyag megjelenését és az OAC-hez fordulnak, és az sem látható, hogy az OAC eljárását követően a miniszter milyen gyorsasággal cselekszik. Mindezek alapján változatlanul fenntartom a korábbi jelentésemben foglaltakat és továbbra is javaslom a sürgősségi eljárás bevezetését.
Az előzőek alapján megállapítom, az, hogy a veszélyes új szerek – így az úgynevezett dizájner drogok - listára vételére hazánkban nincs gyors reagálást lehetővé tevő, sürgősségi eljárás, a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével, valamint a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával összefüggő visszásságot okoz. 

4. Utalni szeretnék arra is, hogy a 2008 júniusában kiadott OBH 2464/2007. számú jelentésemben, majd a 2009. decemberében elkészült AJB 3536/2009. számú utójelentésemben elsősorban az OPNI megszüntetésével együtt járó ellátásszint-csökkenés ellensúlyozásának hiánya, bizonyos földrajzi területeken vagy speciális szakellátások tekintetében az ellátási szint kritikusra csökkenése vagy megszűnése, ennek nyomán pedig  teljes mértékben kiszolgáltatott pszichiátriai betegek százai egészségének, akár életének veszélybe kerülése miatt megállapítottam az egészséghez való jog sérelmét. 
Jelen vizsgálat keretei részben túlmutatnak az intézményi háttér hiányosságainak feltérképezésén: a tapasztalt problémák, hiányosságok bemutatása mellett, teljesebb körű, alapjogi szempontú áttekintést kívánok adni a gyermeki alkohol és kábítószer fogyasztás, valamint az addiktológiai ellátás jelenlegi állapotáról és működéséről.
Tapasztalataim szerint – amit a megkereséseimre adott válaszok is megerősítettek – a gyermek és ifjúsági addiktológia, mint önálló ellátási forma továbbra sem épült ki Magyarországon. Az OAC 2010-ben előkészített egy komplex programot az addiktológiai problémával küzdő gyermekek és serdülők egészségügyi ellátása javításának érdekében. Annak részét képezte volna a hazai gyermek és ifjúság addiktológiai ellátás áttekintése, a kezelés szempontjából fennálló szükségletek feltérképezése, a hazai ellátás szakmai, intézményi környezetének fejlesztése, illetve a hazai intézményrendszer kialakítására vonatkozó javaslat. Sajnos a program megvalósítása adminisztratív okokból elmaradt.
Megoldatlan probléma a 16 év alattiak addiktológiai rehabilitációja, mivel a jelenleg szociális intézményként működő drogrehabilitációs intézetek csak ezen életkor felett vehetnek fel betegeket, és kapnak finanszírozást. 15 év alatti személy csak az állami gondozás rendszerébe kerülve és speciális lakásotthonban elhelyezve (Alsónémedi, Szedres), vagy gyermek, ifjúsági pszichiátriai osztályon, egészségügyi keretek között (mely kevéssé alkalmas a súlyos szerhasználók terápiájára) kezelhető.
Az Addiktológiai Módszertani Munkacsoport kidolgozott egy tanodaként működő, bentlakásos, terápiás jellegű kollégiumot és hozzátartozó iskolát, mely alkalmas lehetne az enyhén problémás (de környezetükből kiemelni szükséges) fiatalok kezelésére, míg a legsúlyosabb állapotú (inkább habilitációra, mint rehabilitációra szoruló) fiatalok – megfelelő finanszírozás biztosítása mellett – a jelenleg működő rehabilitációs intézményekbe kerülhetnének (intézményenként 2-4 fő). 
A kábítószer-alkohol problémákkal küzdő gyermekek ambuláns egészségügyi- és szociális alapszolgáltatásba kerülése ugyan lehetséges, azonban kevés a megfelelő képzettségű szakember (gyermekpszichiáter, addiktológiai szakpszichológus stb.). Tehát ez az ellátási rendszer is komoly hiányosságokkal küzd.
Megállapítható az is, hogy nemcsak a rehabilitáció okoz gondot, hanem az akut ellátás is, és az ambuláns kezelési igény sem elégíthető ki megfelelően. Ez a megállapítás sajnálatosan az addiktológia minden területére értendő, noha az alkohol tekintetében csak az akut intoxikáció ellátása problémás.
Az akut detoxikálás sürgősségi osztályokon, gyerek-intenzív osztályokon-részlegeken történik. Természetesen csak azokban az intézményekben, ahol ezek rendelkezésre állnak. Amennyiben nincs elérhető toxikológus szakorvos, felnőtt pszichiátereket hívnak konzíliumba (felnőtt pszichiáter gyereknek gyógyszeres javaslatot elvileg nem adhat!). Megvonási tünetek kezelésére – kórházi osztályos kezelésre – “elvileg” szintén nincs lehetőség. Felnőtt pszichiátriai osztályok kényszerűségből, átmenetileg azonban kezelnek 14 év feletti fiatalt, akit, ha van fogadókészség át tudnak adni gyerekpszichiátriára.
Az ambuláns ellátás terén az előzőekhez hasonló a helyzet. Itt azonban probléma az is, hogy felnőtt pszichiáter-addiktológus – aki gyógyszeresen gyereket nem kezelhet, a gyerekpszichiáterek drogfogyasztó gyerekeket nem fogadhatnak terápiába –, illetve felnőtt addiktológus nem utasíthat el elterelésre jelentkezőt.
Megállapítható, hogy a jelenlegi visszás helyzetben elsősorban a gyerekorvosok, a gyerekpszichiáterek, a pszichológusok addiktológiai képesítését kellene javítani. Fontos lenne érdekeltté tenni a szakembereket az addiktológiai szakvizsga megszerzésében, de legalábbis – átmeneti megoldásként – a gyermekgyógyász-pszichiáter-pszichológus képzettség követelményei közé be kellene iktatni az alapszintű addiktológiai szakismeretek megszerzését. 
Az Egészségügyi Szakmai Kollégium Addiktológiai Tagozatának álláspontja szerint a gyermek- és ifjúsági ellátórendszer problémái – az állami egészségügyi ellátásban dolgozó szakemberek számára gondolva – elsődlegesen súlyos szakemberhiányból fakadnak. Ez gyakran kiegészül az optimális tárgyi feltételek hiányával.
Általános tapasztalat, hogy – addiktológiai szakmai szempontból – a mai kor igényeinek jobban megfelelne a betegek számára nagyobb szabadságot biztosító, alacsonyabb költségigényű, a társadalom által jobban elfogadott, kevésbé stigmatizáló, lakosság közeli, ún. „nappali kórház” ellátási forma.
Megállapítható tehát, hogy a gyermek- és ifjúságpszichiátriai ellátás strukturális, szervezési, illetve humánerőforrás gondokkal küzd. A gyermekek ellátásában résztvevő egészségügyi, szociális és oktatási intézményrendszerek egymástól elszigetelten működnek, a rendszerek közti átjárhatóságot gyakran bürokratikus akadályok nehezítik, működésük alacsony hatásfokú.
A gyermek- és ifjúságpszichiátriai ellátás Magyarországon igen egyenetlen eloszlású. Gondot jelent a sürgősségi ellátás. A jelenleg érvényes gyermekpszichiátriai kórházi ellátási kötelezettség nem fedi a valós helyzetet. A közvetlen veszélyeztető magatartást mutató gyermekek egy része gyermekosztályra, a 14-18 éves korosztály felnőtt pszichiátriai osztályra kerül.
A Magyar Pszichiátriai Társaság véleménye szerint – hasonlóan a nagy gyermekgyógyászati centrumokhoz – gyakorlott gyermekpszichiáterek által tartott, intézményesített konzíliumokra, konzultációkra lenne szükség a gyermekgyógyászatra, illetve felnőtt pszichiátriai osztályra bekerülő pszichiátriai beteg gyermekek ellátásához.
A gyermekpszichiátriai járóbeteg-ellátást a megyénként létrehozott gyermek- és ifjúságpszichiátriai egységek biztosíthatnák. Komplex teamnek kellene működnie, amelybe integrálódhatnának a gyermekellátás területén működő hálózatok szakemberei (gyermekpszichiáter szakorvosok, klinikai gyermek szakpszichológusok, gyógypedagógusok, csoport- és családterapeuták, gondozónők, szociális munkások, stb.). Számos megyében még gyermekpszichiáter szakorvos sincs, vagy csak részállásban dolgozik. Ezeknek a csonka ambuláns ellátó helyeknek szakemberekkel való feltöltése elengedhetetlen lenne.
Tekintettel arra, hogy intézményesített gyermek addiktológiai ellátás jelenleg gyakorlatilag nem létezik hazánkban, az intoxikált gyermekeket és serdülőket a toxikológiai vagy sürgősségi gyermek-felnőtt osztályok látják el. Az ezt követő ambuláns vagy osztályos kezelésük viszont ad hoc jellegű. Ha az intoxikált gyermeknek, serdülőnek van társuló pszichiátriai betegsége, a gyermekpszichiátrián (ha van ilyen!) látják el.
Az egyre emelkedő számú fiatal szerfüggők rehabilitációja sem megoldott. Néhány városban működik ugyan ifjúsági drog centrum, de ezek inkább a fiatal felnőttek (18-28 évesek) ellátására specializálódtak.
Az ifjúsági alkohol/drogambulanciák az eseteket 16 éves kor felett fogadják. Ugyanez vonatkozik a rehabilitációra. A 18 év alatti alkohol és drog intoxikált betegeket a gyermek/felnőtt detoxikálók, sürgősségi ambulanciák, osztályok látják el. Az azt követő gondozásuk azonban esetleges. 
Fontos felhívni a figyelmet a gyerekkori drog és alkoholfogyasztás, szenvedélybetegségek felismerése terén a jelzőrendszer kiemelt szerepére. A gyermekvédelmi szakma tapasztalata szerint a jelzőrendszer működésének egyik sarkalatos kérdése a szubjektivitás. Egyes szakemberek néhány üveg elfogyasztott alkoholt, illetve egy-két kipróbált kábítószert drogproblémának tartanak, míg mások a visszatérő szerhasználatot is kamaszkori sajátosságként kezelik. Ezért a jelzések nagy különbözőséget mutatnak. Előfordul, hogy a kipróbáló fiatal kötelező elterelésre jár, míg a függőség felé haladó kamasz eltűnik a szakemberek elől és semmilyen segítséget nem kap.
Összességében: a gyermek- és ifjúság-addiktológiai ellátásra jelenleg egyik ellátórendszer sem alkalmas. A gyermekpszichiátriákon nem megoldott a szenvedélybeteg kiskorúak elkülönítése a többi gyermektől, a felnőtt addiktológiai osztályokon pedig a gyermekek elkülönítése a felnőttektől. A gyermekek, fiatalok ellátására sem szakmai protokoll, sem módszertani iránymutatások nem állnak rendelkezésre.
Amint azt az alapvető jogok jellemzésénél kifejtettem – az Alkotmánybíróság irányadó gyakorlata szerint –, az orvosi ellátás körében csak egészen szélső esetekre korlátozva határozható meg az állami kötelezettség. Ez azt jelenti, hogy egyértelműen alkotmányellenesnek csak az tekinthető, ha az ország valamely területén az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányzik. Meglátásom szerint az, hogy a gyermekpszichiátriának és az addiktológiának az ország jelentős területén egyáltalán nincs kialakított intézményrendszere, ennek megfelelően az orvosi ellátás is teljes mértékben hiányzik, kimeríti az Alkotmánybíróság által megállapított szélső eset kategóriáját.
Az Állami Számvevőszék (továbbiakban: ÁSZ) a napokban ismertette annak az ellenőrzésének az eredményét, amelynek során azt vizsgálta, hogy 2006 és 2011 között hogyan változott  a pszichiátriai betegellátás.
Az ÁSZ megállapította, hogy az egészségügyi ellátórendszer 2007-es átalakítása a pszichiátriai ellátás feltételeit kedvezőtlenül befolyásolta, az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet bezárása megfelelő szakmai előkészítés nélkül történt. Az átalakítás nem érte el a célját, a pszichiátriai ellátás nem lett sem költséghatékonyabb, sem magasabb színvonalú. Ezért javasolta az egészségügyért felelős miniszternek, hogy tegyen intézkedéseket a területileg egyenlő hozzáférést biztosító pszichiátriai ellátás kialakítására.
Szakmai vélemények szerint a gyermek-addiktológiai ellátások fejlesztése iránti igény legitimitása és indokoltsága a kormányzati szereplők előtt is ismert, amit EU-s (TÁMOP, ROP) forrásokkal kívánnak megvalósítani. A döntések még folyamatban vannak, illetve a fejlesztések éppen hogy elindultak. 
Súlyos problémát jelent, hogy a már 2 éve folyamatosan tervezés-szervezés alatt álló Országos Pszichiátriai és Addiktológiai Intézet (továbbiakban: OPAI) még nem állt fel. Főleg helyi szintű kezdeményezések léteznek, amelyek ha az együttműködés jegyében jönnek létre, akkor ígéretesnek tekinthetőek. Problémát elsősorban az jelent, hogy a területi egyenlőtlenségek rendkívül nagyok; a helyi kezdeményezések csak ott tudnak eredményre vezetni, ahol már korábban kialakult a szakértelem és az intézményközi kapcsolatok a kooperációt, nem a versenyt támogatják.
A Semmelweis Tervben kiemelt szakterületként fogalmazódott meg a gyermek- és ifjúságpszichiátriai ellátás fejlesztése, valamint az OPAI létrehozása, a gondozói és rehabilitációs hálózat finanszírozásának javítása. A Kormány elfogadta a meghatározott egészségügyi struktúraátalakítással járó feladatokról, a kiemelt feladatok végrehajtásához szükséges intézkedésekről szóló kormányhatározatot, amelyben – összhangban a főváros és vonzáskörzete egészségügyi ellátásának átalakítására szolgáló koncepcióval – elrendelte az OPAI megvalósíthatósági tanulmányának elkészítését. A gyakorlatban azonban az érzékelhető változások csekélyek.
Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy az aktív, nevesített gyermek-addiktológiai ellátás hiánya, továbbá a szenvedélybeteg kiskorúak elhelyezésének, valamint kezelésük szakmai szempontjai meghatározásának hiánya, az egészséghez, az egészségügyi ellátáshoz való joggal összefüggő visszásságot idéz elő.
A jogalkalmazási gyakorlatot, a jogi szabályozás hatályosulását irányadónak tekintő ombudsmani jogvédelem során – az egészséghez való jog biztosításával összefüggő állami kötelezettségekkel kapcsolatban – az alkotmánybírósági jogvédelemhez képest további alapjogi szempontok fogalmazhatóak meg. Az, hogy az alkotmánybírósági gyakorlat egy adott szabályozást nem minősít alkotmányellenesnek, még nem jelenti azt, hogy annak gyakorlati alkalmazásával, hatásával és következményeivel összefüggésben ne állapíthatnék meg alapvető joggal összefüggő visszásságot. [Vö. AJB 3536/2009. számú Jelentés]

5. Az új Büntető Törvénykönyv kábítószeres tényállásokkal összefüggő szabályozási tervezetét, vagyis a drogfogyasztás büntetőjogi szabályozását, büntetését a Magyar Addiktológiai Társaság nem támogatja, mert a drogfogyasztók ellátórendszerrel kapcsolatos bizonytalanságát, bizalmatlanságát növelheti. Annak elfogadása sajnálatos és kedvezőtlen következményekkel járhat, különös figyelemmel arra, hogy már a korábbi évek tapasztalatai is egyértelműen azt mutatják, hogy a problémás drogfogyasztóknak csak elenyésző kisebbsége jut el a szükségleteinek/állapotának leginkább megfelelő ellátási formákba. A szakirodalom szerint a drogfogyasztás kriminalizálása általában nem csökkenti a drogfogyasztás előfordulását, ugyanakkor rejtőzködőbbé, ezáltal az ellátórendszer számára kevésbé elérhetővé teszi a fogyasztói népességet, és a kockázatvállalóbb fogyasztási formák elterjedéséhez vezet (pl: közös tű és eszközhasználat; az ártalomcsökkentő programok mellőzése, ezáltal a személyes konzultáció, a továbbirányítás elmaradása, a felépülésközpontú szemlélet érvényesülésének akadályozása).
A Magyar Addiktológiai Társaság is úgy tapasztalta és képviselői több alkalommal sérelmezték, hogy az igazságügyi orvos szakértői vélemények számos esetben problematikusak, szakmailag kevésbé megalapozottak. Ez a körülmény ugyanakkor nem alapozza meg a BTK tervezetében szereplő változtatásokat, vagyis, hogy a függőség – ami visszaesésekkel jellemezhető bio-pszichoszociális kórállapot -, s az ezzel összefüggő viselkedésmódok (esetünkben a kábítószer megszerzése, birtoklása, fogyasztása) ugyanolyan elbírálás alá essenek, mint az egészségesek által elkövetett jogszabálysértések,. 
A Társaság szerint függők és problémás droghasználók kriminalizálása nem vezet a problémák enyhüléséhez, nem eredményez gyógyulást, sőt sokkal inkább elvezet a tünetek súlyosbodásához. A büntetés végrehajtó intézményekben sem állnak rendelkezésre a probléma kezelését lehetővé tévő ellátási modalitások. A jogszabálytervezet a mennyiségi határok megállapításánál (csekély mennyiség, jelentős és különösen jelentős mennyiség) nem értékeli a függő személyek viselkedési magatartását. A szabályozás jelen formájában életszerűtlen, továbbá kontraproduktív, ugyanis nem a problémák enyhülését, értő kezelését, hanem azok súlyosbodását, a szövődmények még inkább jelentékennyé válását vetíti előre.
A Magyar Addiktológiai Társaság indokoltnak tartja a függőkre vonatkozó eltérő (enyhébb) szabályozás megtartását, valamint – ezzel párhuzamosan – a függőség megállapításának, az orvos szakértői tevékenységnek a megalapozottabbá tételét.
Amennyiben a jelenlegi tervezetnek az elterelésre, illetve a függőséggel kapcsolatos jogszabályok megsemmisítésére vonatkozó rendelkezései hatályba lépnek, akkor éppen azok az elkövetők esnek el az elterelés lehetőségétől, akiknek a leginkább szükségük lenne a kezelő-ellátó rendszerhez való hozzáféréshez. A szabályozás jelen formájában olyan elvárásokat fogalmaz meg burkoltan az elterelés valamennyi formájára, amelyek attól nem elvárhatóak. Az az üzenete, hogy az elterelés funkciója az elrettentés. Ezzel szemben az elterelés célja éppen az, hogy a büntető igazságszolgáltatással kapcsolatba kerülő érintettek számára a prevenció – a kezelésellátás eszközrendszere révén –, a felépülés és a probléma eszkalációjának elkerülése érdekében, szakmailag megalapozott lépéseket tegyen.
Az elterelésnek soha nem volt az elrettentés a célja; már 1993-as létrehozása idején is megfogalmazott célkitűzése volt, hogy a túlnyomórészt fiatal (kb. 90%-ban 30 évnél fiatalabb) elkövetőket a büntető-igazságszolgáltatás rendszeréből az egészségügyi és szociális
ellátórendszerbe terelje, ugyanis ahhoz az államnak, illetve a társadalomnak nagyobb érdeke fűződik. A szervezet hangsúlyozza, hogy az eltereléssel szemben nem lehet kötelező érvényű elvárás az absztinencia elérése. 
A Magyar Addiktológiai Társaság és a Társaság a Szabadságjogokért egyetért azzal, hogy az elterelés intézményrendszere reformra szorul, de nem a büntetőjogi szabályozás szóban forgó tervezete szerint. A vonatkozó változtatásokat más meghatározó szakmai szervezetek (Magyar Drogprevenciós és Ártalomcsökkentő Szervezetek Szövetsége, Magyar Drogterápiás és Rehabilitációs Intézmények Szövetsége) sem támogatják. 
A Nemzeti Drog Fókuszpont 2011. évi jelentése beszámol arról a kutatásról, ami szerint az elterelésben részt vevő fiatalok jelentős (65%) része – saját bevallása szerint – valóban nem használt szereket az elterelés alatt, és egyharmada az elterelést követően is csökkentette szerhasználatát. [2011-es ÉVES JELENTÉS az EMCDDA számára készítette: Nemzeti Drog Fókuszpont. 27-28. oldal]
Az Addikció Súlyossági Index (ASI) drogfogyasztás skáláján az elterelést befejezők jóval kedvezőbb értéket kaptak, mint amikor elkezdték a programot. A felmérések ugyanakkor világosan mutatják az elterelés korlátait is: körülbelül tízből kilenc elterelt alkalmi marihuána-fogyasztó, akinek sem saját belátása, sem pedig orvosi szempontok szerint nincs szüksége kezelésre, az elterelést kizárólag hatósági kényszerből választják – a motiválatlan kliensek kvázi-kényszerkezelése pedig nemcsak etikátlan, de kétes hatékonyságú is. A TASZ régóta hangoztatott álláspontja szerint az elterelés intézményét olyan módon kell átalakítani, ami lehetővé tenné a fogyasztók közötti hatékonyabb szűrést, és míg az alkalmi, nem-problémás szerhasználókat mind a büntetőjogi felelősség, mind a kvázi-kényszerkezelésben való részvételtől mentesítené, a problémás szerhasználók számára hatékony és önkéntes kezelést tenne elérhetővé.
A drogfüggők esetében a tervezett szabályozás az elzárás valószínűségének növekedéséhez vezet, az elzárást pedig számos nemzetközi szervezet, így az ENSZ Kábítószer- és Bűnüldözési Irodája (UNODC) is kontraproduktívnak tartja, és annak alternatíváit javasolja a tagállamok számára. A droghasználatnak a büntetőjog hatásköréből való kiemelése általános trend az Európai Unióban. [UNODC, Handbook of basic principles and promising practices on Alternatives to Imprisonment URL: http://www.unodc.org/pdf/criminal_justice/07-80478_ebook.pdf]
Álláspontom szerint az előzőekben hivatkozott, és a társadalmi vita során ismertté vált szakmai aggályok megalapozzák azt a következtetést, miszerint a kábítószerrel visszaélés büntetőjogi szigorítása nem alkalmas arra, hogy növelje a drogfogyasztók egészségügyi és szociális ellátórendszer keretein belül történő ellátásának hatékonyságát. Ellenkezőleg, különös kockázatot jelent a fiatalkorú drogfogyasztók és függőséggel küzdők számára, valamint felveti a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával összefüggő visszásság bekövetkeztének közvetlen veszélyét.
Az államnak – véleményem szerint – olyan ésszerű kompromisszumot kell találnia a jogalkotás során a droghasználókkal, melyben jelzi a droghasználat helytelenítését a társadalom felé, a droghasználók pedig mentesülnek a kriminalizáció ártalmas hatásaitól. Az aránytalanul és szükségtelenül szigorú büntetőjogi szankcióval szemben, csak egy ilyen szabályozást tartom maradéktalanul összeegyeztethetőnek a jogállamiság elvével és az európai uniós követelményekkel. Nem tartom indokoltnak büntetőjogi szankció alkalmazását olyan személlyel szemben, aki közvetlenül csak a saját egészségét károsító magatartást tanúsít. A statisztikák szerint az illegális drogokat kipróbálók túlnyomó többsége alkalmi használó és rendezett körülmények között él, akiknek hatékony egészségügyi segítségre van szüksége, nem szabadságvesztés büntetésre. Sokkal hatékonyabb kezelésre, megelőzésre és ártalomcsökkentésre költeni azokat az anyagi javakat, amit az állam e területen felhasznál, mint a fogyasztók büntetőjogi üldözésére. Nem beszélve arról, hogy a problémás droghasználók a pénzhiány és egyéb korlátok miatt nem juthatnak olyan ellátási formákhoz, amelyek esetenként akár életmentőek is lehetnek a számukra.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alapvető jogokat érintő visszásságok orvoslása érdekében, az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem Magyarország Kormányát
– tegye meg a szükséges intézkedéseket a kábítószerekkel kapcsolatos szabályozás egységesítése érdekében oly módon, hogy az a jogalkalmazók számára is egyértelműen követhető, átlátható iránymutatást adjon;
– fontolja meg az úgynevezett dizájner drogok listára vételét elősegítő sürgősségi eljárás szabályainak kidolgozását, és az érintett társadalmi szervezeteknek az eljárásba való aktív bevonását;
– tegye meg a szükséges intézkedéseket az ország egyes földrajzi területei és egyes speciális betegcsoportjai között tapasztalható jelenlegi ellátatlanság megszüntetése, illetve az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés kialakítása érdekében; 
– megfontolva jelentésem megállapításait, egyidejűleg mérlegelve az orvos-szakmai, társadalompolitikai és költségvetési körülményeket, tegyen sürgős és hathatós lépéseket a gyermek-addiktológiai ellátás megteremtésére, valamint a kapcsolódó gyermek- és ifjúsági pszichiátriai ellátás problémáinak megoldására;
– a szükséges személyi, tárgyi és anyagi forrásokat felmérve, határidők és felelősök megjelölésével dolgozzon ki részletes végrehajtási ütemtervet, valamint gondoskodjon a végrehajtás ellenőrzéséről is;
– soron kívül kezdeményezze a Nemzeti Drogstratégia, valamint az ahhoz kapcsolódó akciótervek kidolgozását és elfogadását;
– tekintse át a teljes kábítószerügyi szabályozást;
– a kábítószerrel visszaélés BTK-beli szabályozására tegyen olyan indítványt az Országgyűlésnek, hogy az ne veszélyeztesse a fiatalkorú drogfogyasztók egészségügyi és szociális ellátórendszer keretein belül történő ellátásának hatékonyságát.

Budapest, 2012. június 20.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.