Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-2549/2012. számú ügyben
(Kapcsolódó ügy: az AJB-2600/2012)

Előadók: dr. Vass Veronika
dr. Bódis Cecília
Az eljárás megindítása
Hivatalomhoz több panaszos fordult beadvánnyal, melyekben a gyermektartásdíj iránti végrehajtási eljárásokban a végrehajtási költségek elsőbbségére vonatkozó törvényi rendelkezésekkel és az ennek megfelelő végrehajtói gyakorlattal összefüggésben fogalmaztak meg problémákat.
A panaszosok a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (Vht.) 164. § (1) bekezdését, valamint annak gyakorlati végrehajtását kifogásolták. Az említett szakasz szerint a végrehajtás során befolyt összegből mindenekelőtt a végrehajtási költséget – az eljárás kezdeményezésével, elrendelésével és foganatosításával felmerült költséget – kell kielégíteni. Ennek gyakorlati alkalmazása rendszerint azt eredményezi, hogy a behajtott összegnek csak egy csekély hányada marad meg a tényleges jogosultnak, vagyis az eltartott gyermeknek. Ez a panaszosok szerint méltánytalan, sőt a tartásra jogosult gyermek alapvető jogait sérti.
Figyelemmel arra, hogy a beadvány alapján nem zárható ki, hogy a sérelmezett helyzet természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő, az Alaptörvény XVI. cikkében biztosított gyermeki jogokkal összefüggő visszásságot okoz, az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény 18. §. (4) bekezdése alapján, kivizsgálására hivatalból indítottam vizsgálatot.
Ennek keretében megkerestem a Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara elnökét és tájékoztatást kértem a végrehajtói joggyakorlatot illetően, valamint megkerestem a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztert és arra kértem, hogy vizsgálja meg, hogy jogalkotási oldalról milyen módon lehetne orvosolni a felmerült problémát.

Megállapított tényállás
A Vht. az idézett jogszabályhelyen túl arról is rendelkezik, hogy a 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti tartási igény végrehajtására indult ügyben az ezen végrehajtási ügyre jutó végrehajtási költségeket a tartásdíj-követeléssel azonos sorrendben, de a 166. § szerinti egyéb költségeket megelőzően kell kielégíteni azzal, hogy a befolyt összegnek legfeljebb az 50%-a számolható el a végrehajtási költségekre [Vht. 164.§ (2) bek.]. 
A törvényhez fűzött indokolás szerint a rendelet 43. cikke kifejezetten rendelkezik arról, hogy a végrehajtási költségek megtérítése nem élvezhet elsőbbséget a tartási követelések behajtásával szemben. A Vht. 164. §-a ezzel szemben a végrehajtási költségek elsőbbségét rögzíti, amitől a rendelet hivatkozott szabálya folytán el kell térni a rendelet szerinti tartási ügyekben. A törvény – annak szem előtt tartásával, hogy csak a lehető legszükségesebb mértékű eltérésre kerüljön sor a különböző jogosultak ügyeiben – a Vht. 164. §-át úgy módosítja, hogy a rendelet hatálya alá tartozó ügyekben a költségek a Vht. 166. § szerint legyenek elszámolandók (a követeléssel egy sorban), és a behajtott összeg egy meghatározott hányada – legfeljebb 50%-a – ez esetben is a végrehajtási költségek kielégítésére kell, hogy szolgáljon.
A Magyar Bírósági Végrehajtói Kamara elnökének válasza szerint a végrehajtási költségek elsőbbségének elvét a tartásdíj behajtására irányuló végrehajtási eljárásokban is alkalmazzák az önálló bírósági végrehajtók. Az említett EK tanácsi rendeletet kizárólag határokon átívelő jogviszonyok esetében irányadó, annak Magyarország területén foganatosított végrehajtási eljárásokban való alkalmazása kizárt. 
A végrehajtói kamara elnöke azt is megerősítette, hogy a gyermektartásdíj végrehajtására irányuló ügyekben a Vht. 34. § (6) bekezdése alapján, a végrehajtó az előleg bevárása nélkül köteles eljárni. Ezzel a rendelkezéssel összhangban a költségmentesség bírósági eljárásban alkalmazásáról szóló 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 3. § (1) bekezdésének e) pontja alapján a feleket – ha törvény, az Európai Unió általános hatályú, közvetlenül alkalmazandó jogi aktusa vagy nemzetközi megállapodás számukra tárgyi költségmentességet nem biztosít – jövedelmi és vagyoni viszonyaikra tekintet nélkül tárgyi költségfeljegyzési jog illeti meg a tartásdíjnak a kötelezett járandóságait folyósító szervtől vagy más személytől való behajtása esetén, vagyis mentesülnek a felmerülő költségek előlegezése alól, azt az állam a bíróság gazdasági hivatalának útján előlegezi. A gyermektartásdíj behajtását segítő szabály továbbá, hogy a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről szóló 1/2002. (I. 17.) IM rendelet 23. § (2) bekezdése szerint a végrehajtó soron kívül köteles teljesíteni minden végrehajtási cselekményt, ha tartásdíjat vagy munkabért kell behajtani.
Ezek a szabályok a többi végrehajtási eljárással szemben privilegizált helyzetbe hozzák a gyermektartásdíj behajtására irányuló eljárást, azonban továbbra sem jelentenek megoldást arra a problémára, hogy a befolyó összegnek gyakran jelentős részét felemészti a végrehajtási költség, melyet végső soron az adós visel, azonban a követelésnek a költségekkel növelt összegének teljes behajtásáig a végrehajtást kérő előlegez.
A megoldás érdekében ezért megkereséssel fordultam a közigazgatási és igazságügyi miniszterhez és arra kértem, hogy vizsgálja meg, hogy milyen lehetőség van az uniós és a hazai szabályozás közötti ellentét feloldására, hogy ne kerülhessenek hátrányosabb helyzetbe azok a jogosultak, akiknek a követelését belföldön kell behajtani, azokkal szemben, akikre kiterjed a korábban idézett tanácsi rendelet hatálya.
A miniszter válaszában arról tájékoztatott, hogy véleménye szerint a hozzám forduló panaszosok által képviselt azon álláspont, amely szerint a végrehajtási eljárás költségei emésztik fel a behajtott összeget, jogilag nem helytálló, és a gyakorlat által sem igazolható. A levél első felében a miniszter tájékoztatott arról, hogy a végrehajtási eljárást megelőző gyermektartás iránti perekben milyen kedvezményekben részesül az igényt érvényesítő fél, úgymint illeték-feljegyzési jog, költségmentesség. (Tekintettel azonban arra, hogy vizsgálatom kizárólag a végrehajtási eljárásokban alkalmazott gyakorlatra terjed ki, ezek az információk az ügy szempontjából nem tekinthetőek relevánsnak.)
A miniszter válaszlevelében arról is tájékoztatott, hogy a Vht. 164. § (1) bekezdése rögzíti: a végrehajtás során befolyt összegből mindenekelőtt a végrehajtási költséget – az eljárás kezdeményezésével, elrendelésével ás foganatosításával felmerült költséget – kell kielégíteni. A 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 15/E. § (8) bekezdése alapján a bírósági végrehajtás során befolyt összeget elsősorban a le nem rótt végrehajtási illetékre és az állam által kifizetett végrehajtási költségre kell elszámolni. E jogszabályi rendelkezések alapján tehát nem a végrehajtó költségei szerepelnek az első helyen a kielégítendő követelések között, hanem az állam által az igény érvényesítéséhez nyújtott szolgáltatások illetéke, költsége. A végrehajtó saját költségeit ezt követően vonhatja le. 
A tájékoztatás szerint az igény érvényesítésének költségvonzata kapcsán további törvényi rendelkezéseket, valamint az Alkotmánybíróság gyakorlatát is figyelembe kell venni. A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (Pp.) 86. § (3) bekezdése szerint a költségmentesség, az illetékmentesség, valamint az illeték-feljegyzési jog nem érinti az ellenfél javára megítélt perköltségek, továbbá a végrehajtási eljárás során a felek által lerótt illetékek és előlegezett költségek (végrehajtási költségek) megtérítésének kötelezettségét. (Ezt a tárgyi költségfeljegyzési jogra is alkalmazni kell.) A miniszter kiemelte, hogy ebből következően a fentebb ismertetett kedvezmények sem eredményezik azt, hogy a gyermektartás végrehajtása iránti eljárásokban az igény érvényesítésében közreműködő szervek eljárása teljes mértékben, az eljárás tárgyára tekintettel illeték- és költségmentes lenne, azaz az állam ne tarthatna igényt a feljegyzett illetékre és költségekre.
A tájékoztatás arra is kitért, hogy a peres eljárás költségeinek összefüggését az Alkotmánybíróság több határozatában vizsgálta. A Pp. egyes rendelkezéseinek alkotmányossági vizsgálata során megállapította, hogy a perköltség fogalmának és feltételeinek meghatározásánál a jogalkotót széles körű mérlegelési jog illeti meg (1518/B/199l. AB határozat, ABH 1993, 570. 571.). Az Alkotmánybíróság elvi éllel állapította meg azt is, hogy az igazságszolgáltatással kapcsolatos működési és egyéb költségeknek a felekre hárítása nem alkotmánysértő. Ugyanakkor az állam alkotmányos intézményvédelmi kötelezettsége [64/l 991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 297, 302.] következményeként az állam nemcsak arra köteles, hogy bírói utat biztosítson a személyek jogvitái esetére, hanem arra is, hogy a bírósághoz fordulást ténylegesen is lehetővé tegye. Ezért az igazságszolgáltatás igénybevételét lehetővé tevő, a perrel kapcsolatos kiadásokra is kiterjedő támogatási rendszert kelt kiépítenie. A költségmentesség nem alkotmányos alapjog, hanem külön törvényi rendelkezésen alapuló jogosultság, vagy az eljáró bíróság mérlegelése alapján adható kedvezmény. A Pp. és az Itv. kedvezményeket biztosító rendelkezései alkotják a jog érvényesíthetőségét, a bírósághoz fordulás alapjogát biztosító támogatási rendszert. Ezen túlmenően azonban kötelezettség alóli mentesülésre vagy bizonyos mértékű kedvezményre senkinek sincs alanyi joga [61/1992. (XI. 20.) AB határozat, ABFI 1992, 280, 281.]. 
Az állam tehát támogatja az igényérvényesítést azzal, hogy a rászoruló féltől nem követeli meg az anyagi erőforrásoknak az eljárások miatti lekötését, hiszen ez is további elvonást jelentene a rászoruló gyermek rovására, azonban az állami közreműködés mint szolgáltatás ellenértékét végső soron le kell róni. Más megoldás hiányában ez csak a pervesztes fél végrehajtás alá vont vagyona terhére történhet. Ebből a szempontból az eredeti követelés jogcímének (gyermektartás) nincs jelentősége, a szabályozás – tehát a jogcímmel összefüggésbe nem hozható – gyakorlati szükségszerűség eredménye. 
Fontos szempont továbbá, hogy a költségkedvezmény folytán le nem rótt végrehajtási illeték, illetve az állam által előlegezett költségek levonásának elsőbbsége nem eredményezi a végrehajtási jog megszűnését, elenyészését, hiszen a jogosultnak a tartozás tekintetében a végrehajtási joga továbbra is fennáll, az az adós soron következőleg végrehajtás alá vonható vagyona terhére behajtásra kerül. 
A miniszter hozzátette, hogy a gyermektartásdíj érvényesítésével és behajtásával felmerült költségek jelenlegi szabályozását a jogalkalmazási tapasztalatok is indokolják. A hatályos szabályozás előmozdítja a gyermektartásdíj önkéntes megfizetésére való hajlandóságot, mert abban az esetben, ha a gyermektartásdíj megfizetésének elmulasztása nyomán induló eljárások a jelenleginél nagyobb kedvezmények (például tárgyi illetékmentesség) alá esnének, akkor a gyermektartásdíj megfizetésének elmulasztása a mulasztó fél számára nem járna eljárásjogi szankciókkal. A gyermektartásdíj megfizetése mellett ugyanis erős érv, hogy annak megtagadása esetén még perköltséggel és végrehajtási költségekkel is számolni kell, aminek összege tárgyi illetékmentesség esetén jóval kisebb lenne, hiszen a perköltség tetemes része a per eredményére való tekintet nélkül az állam terhén maradna.
A miniszter válaszában hangsúlyozta, hogy a hazai szabályozás és a tanácsi rendelet között nem áll fenn ellentét. A tanácsi rendelet 43. cikke az „e rendelet alkalmazása során felmerülő költségek” megtérítésére nézve tartalmaz rendelkezést. A hazai végrehajtási eljárások alapesetben azonban nem tartoznak a tanácsi rendelet hatálya alá, kivéve, ha a tanácsi rendelet alapján megindított eljárás során kerül sor az elrendelésükre. Ebből következően azokkal a végrehajtási eljárásokkal, illetve az azokra vonatkozó jogszabályokkal szemben, amelyekben nem található külföldi elem, nem lehet a tanácsi rendeletre hivatkozni. Ezen a tanácsi rendelet általánosan megfogalmazott, a hatályra vonatkozó I. cikke sem változtat („ezt a rendeletet a családi vagy rokoni kapcsolatból, házasságból vagy házassági rokonságból származó tartási kötelezettségekre kelt alkalmazni”), mert egy ilyen értelmezés – a tanácsi rendelet közvetlen alkalmazandósága és szupremáciája folytán – annullálná a tanácsi rendelettel érintett valamennyi tagállami szabályozást mindazon tagállamokban, amelyekben e rendelet alkalmazandó (például az Egyesült Királyságban vagy Dániában nem alkalmazandó). 
Ahogy a gyermektartásdíj iránti végrehajtásra vonatkozóan, úgy valamennyi más életviszony szabályozása terén is a tagállamoknak megvan a saját szabályozásuk, és azok érvényesítése mellett tesznek eleget jogharmonizációs kötelezettségüknek. Az uniós normák az egyes tagállamok szervezeti-intézményi különbözőségei és az egyes életviszonyok tagállamonként eltérő sajátosságai következtében – közvetlen érvényesülésüktől függetlenül – nem képesek teljes mértékben helyettesíteni az általuk szabályozott életviszonyokra vonatkozó tagállami szabályozást, mert nem minden esetben képesek a részletezettség kellő szintjét elérni. Ezen túlmenően az uniós normák egy része kifejezetten keretjellegű szabályozást tartalmaz. Hasonló életviszonyokra vonatkozhat egyes esetekben uniós norma, más esetekben tagállami szabályozás, és előfordulhat, hogy a kétféle szabályrendszer nem azonos eredményre vezet.
Magyarország jogharmonizációs kötelezettsége magában foglalja a nemzeti joganyagnak „a Közösség céljainak megfelelő átalakítását is.” A jogközelítés az európai integráció lényegi eleme, azonban annak a megkeresésben jelzett módja nem következik az Európai Uniót létrehozó szerződésekből. A Vht. 164. (2) bekezdése alapján a tanácsi rendelet szerinti tartási igény végrehajtására indult ügyben az ezen végrehajtási ügyre jutó végrehajtási költségeket a tartásdíj-követeléssel azonos sorrendben, de a Vht. 166. §-a szerinti egyéb költségeket megelőzően kell kielégíteni azzal, hogy a befolyt összegnek legfeljebb az 50%-a számolható el a végrehajtási költségekre. 
A miniszter szerint tekintetbe kell azonban venni azt, hogy a tanácsi rendelet hatálya alá tartozó ügyekben a hazai jogban meghatározottakhoz képest további kedvezmények érvényesülnek. Így például a tanácsi rendelet alkalmazása során a központi hatóságok viselik saját költségeiket, amelyeket főszabály szerint nem terhelhetnek a kérelmezőre. Vonatkozik ez a tartási határozatok folyamatos végrehajtásának elősegítésére, valamint a hátralék végrehajtására is (tanácsi rendelet 54. cikk). Másik példa a teljes költségmentesség biztosítása a jogosult által a szülő-gyermek kapcsolatból eredő tartási kötelezettségekre vonatkozóan benyújtott valamennyi kérelem tekintetében (tanácsi rendelet 46. cikk).
Válaszában a miniszter rámutatott, hogy ezek a kedvezmények valóban nagy különbséget eredményeztek volna az egyes jogosultak között, ezért a Vht. 164. (2) bekezdésének beiktatására annak szem előtt tartásával került sor, hogy csak a lehető legszükségesebb mértékű eltérés legyen a különböző jogosultak ügyeiben, tehát a tanácsi rendelet hatálya alá tartozó ügyekben a költségeket a Vht. 166. §-a szerint kell elszámolni (a követeléssel egy sorban), és a behajtott összeg egy meghatározott hányada – legfeljebb 50%-a – ez esetben is a végrehajtási költségek kielégítésére szolgál.

Érintett alapvető jogok
–	a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye (Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”)
–	a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga (Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdés: „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz.”, XV. cikk (5) bekezdés: „Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket, a nőket, az időseket és a fogyatékkal élőket.”)

Alkalmazott jogszabályok
-	a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (Vht.) 
-	a költségmentesség bírósági eljárásban alkalmazásáról szóló 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet
-	a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről szóló 1/2002. (I. 17.) IM rendelet
-	a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló 4/2009/EK tanácsi rendelet (tanácsi rendelet)
-	a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt egyezmény (egyezmény)

A vizsgálat megállapításai
A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének a) pontja szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint közigazgatási szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
A vizsgálattal összefüggésben megjegyezni kívánom, hogy a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (Gyvt.) 11. § (2) bekezdése és az Ajbt. 1. § (2) bekezdése az alapvető jogok biztosának kiemelt feladatává teszi a gyermekek jogainak alkotmányos védelmét, így – kvázi gyermekjogi szakombudsmani teendőket is ellátva – ezen jogokat nem csak a tipikus ombudsmani eszközökkel, hanem a gyermeki jogok érvényesüléséhez illeszkedő, sajátos eszközrendszerrel is védeni kívánom.
Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa a hatóságok (e körben a közszolgáltatást végző szervek) tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat.
A biztos vizsgálata során a hatósági jogalkalmazói tevékenység mellett azt is vizsgálja, hogy a jogszabályok mennyiben segítik elő a védett jogok érvényesülését: az Ajbt. 2. § (2) bekezdése értelmében a javaslatot tehet az alapvető jogokat érintő jogszabályok módosítására, megalkotására.

Az ügy érdemében
Az Alaptörvény B) cikkének (1) bekezdése fejezi ki a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményét. Az Alkotmánybíróság 56/1991. (XI.8.) számú határozatában kifejtette, hogy a jogállamiság egyik alapvető követelménye, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki a tevékenységüket. A 9/1992. (I. 30.) számú alkotmánybírósági határozat a jogállam nélkülözhetetlen elemeként határozza meg a jogbiztonságot. A jogbiztonság az állam – és elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Ezért alapvetőek a jogbiztonság szempontjából az eljárási garanciák. A 11/1992. (III. 5.) számú alkotmánybírósági határozat szerint a jogbiztonság – többek között – megköveteli a megszerzett jogok védelmét, a teljesedésbe ment, vagy egyébként véglegesen lezárt jogviszonyok érintetlenül hagyását, illetve a múltban keletkezett, tartós jogviszonyok megváltoztathatóságának alkotmányos szabályokkal való korlátozását. Az Alkotmánybíróság a 75/1995. (XI. 21.) számú határozatában mondta ki, hogy az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák tehát a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet.
Az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdése és XV. cikk (5) bekezdése tartalmazza a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogát. Az Alkotmánybíróság 995/B/1990. AB határozata értelmében, a „gyermek ember, akit minden olyan alapvető alkotmányos jog megillet, mint mindenki mást, de ahhoz, hogy e jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt felnőtté válásához”. 
Az Alkotmánybíróság az 1091/B/1999. AB határozatban rámutatott: az Alkotmány 67. §-a és 16. §-a (megfeleltethető az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdésének és az Alaptörvény XV. cikk (5) bekezdésének) együttesen értelmezendő, amiből az következik, hogy „a gyermekekről való gondoskodás komplex feladat”. Az 54/2004. (XII. 13.) AB határozatban pedig mindebből arra következtetett az Alkotmánybíróság, hogy mindennek megvalósítása terén az államnak – éppen a 16. § alapján – jelentős kötelezettségei vannak. Az ifjúságról való gondoskodás ugyanis olyan államcél, amely folyamatosan megkívánja az ifjúság létbiztonságára és érdekeire irányuló fokozott figyelmet. Az állam a gyermekeknek a 67. § (1) bekezdésében biztosított jogai érvényesülését az említett államcél megvalósítása útján tudja hatékonyan szolgálni. Az állam oldalán a gyermeki jogok érvényesítése tehát jogi aktivizmust kíván meg. Az állam általános fogalmába természetesen beleértendő valamennyi, tételesen meg nem határozható állami- és önkormányzati szerv is. Az egyes jogágak intézmény- és eszközrendszerének ennek megfelelő kialakítása pedig a jogalkotó feladata. Emellett mennyiségében és jelentőségében is kiemelkedő az egyedi jogalkalmazási aktusok súlya.
A bírósági végrehajtás célja, hogy a jogot, az ennek megfelelő jogi szankciót a kötelezettel szemben kényszerrel is érvényre juttassa. Ez a szankció rendszerint a kötelezettség teljesítésére, kivételesen a későbbi teljesítés biztosítására irányul. Az Alkotmánybíróság 46/1991. (IX. 10.) AB határozatában kifejtette, hogy a bírósági határozatok tiszteletben tartása, a jogerős bírósági döntések teljesítése – akár jogszerű kényszerítés árán is – a jogállamisággal kapcsolatos alkotmányos értékekhez tartozik. A végrehajtási eljárásban már nem a mindenkit megillető alkotmányos személyi jogokat kell elvont módon védeni, hanem az „ártatlanságában” a megelőző eljárás során megcáfolt jogsértővel szemben kell konkrét törvényes kényszerítő eszközöket alkalmazni. Ha ugyanis a végrehajtási rendszer gyenge és könnyen kijátszható, ez óhatatlanul a bírósági határozatok lebecsüléséhez, jogbizonytalansághoz, a jogtudat romlásához, a jogállamiság sérelméhez vezet. Az ilyen veszély leküzdése nyilvánvalóan mind állampolgári, mind társadalmi, mind pedig állami szempontból alkotmányos érdek. A bírósági ítéletek és más bírósági határozatok végrehajtásakor nem lehet ugyanis feltételezni, hogy az adós először akkor szerezne tudomást a követelésről, amikor a végrehajtó a lakásán megjelenik. A tipikus esetben az adós már a keresetlevél (fizetési meghagyás) kézbesítése során értesül a vele szemben fennálló követelésről. A bírósági eljárásban részt vehet, védekezhet, bizonyítási indítványt terjeszthet elő stb. Az adósnak módjában áll az önkéntes teljesítés is. 
Ha mégsem teljesít, kiszolgáltatottnak, ártatlannak, emberi méltóságában sértett személynek semmiképpen nem lehet őt tekinteni. Sőt kifejezetten hitelezővédelmi és általános jogállamisági érdeket szolgál az a rendelkezés, hogy a végrehajtó újabb, az önkéntes teljesítésre felhívó felesleges felszólítást már nem küld az adósnak, hanem megjelenik a lakásán és a követelés fejében lefoglalja ingóságait. Az alkotmányos rend védelme a végrehajtási eljárás e fázisában éppen a jogszerű kényszerintézkedések hatékony alkalmazásával érvényesül.
E gondolatmenetnek megfelelően szabályoz a Vht. 5. §-a, mely szerint a bírósági végrehajtás során állami kényszerrel is el kell érni, hogy a pénzfizetésre, illetőleg az egyéb magatartásra kötelezett (az adós) teljesítse a kötelezettségét.
Tekintettel arra, hogy az állam által aláírt nemzetközi szerződések jellemzően az érintett állam jogait és kötelezettségeit rögzítik, a gyermeki jogok biztosításával összefüggő állami kötelezettségek elsődleges forrása a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt egyezmény. Az egyezmény 3. cikk 1. pontja rendelkezik arról, hogy a szociális védelem köz- és magánintézményei, a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és a törvényhozó szervek minden, a gyermeket érintő döntésükben a gyermek mindenek felett álló érdekét veszik figyelembe elsősorban. A 2. pont alapján az Egyezményben részes államok kötelezik magukat arra, hogy a gyermek számára, figyelembe véve szülei, gyámjai és az érte törvényesen felelős más személyek jogait és kötelességeit, biztosítják a jólétéhez szükséges védelmet és gondozást, e célból meghozzák a szükséges törvényhozási és közigazgatási intézkedéseket. A 6. cikk 2. pontja rendelkezik arról, hogy az egyezményben részes államok a lehetséges legnagyobb mértékben biztosítják a gyermek életben maradását és fejlődését. A 27. cikk 1. pontja szerint az egyezményben részes államok elismerik minden gyermeknek jogát olyan életszínvonalhoz, amely lehetővé teszi kellő testi, szellemi, lelki, erkölcsi és társadalmi fejlődését, továbbá a 4. pont kimondja, hogy az egyezményben részes államok megtesznek minden alkalmas intézkedést arra, hogy a gyermektartásdíjat behajtsák a szülőktől vagy a gyermekkel szemben pénzügyi felelősséggel tartozó bármely más személytől, saját területükön és külföldön egyaránt. 
Az Alkotmánybíróság 20/1994. (IV. 16.) számú határozatában kimondta, hogy a tartás a testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges gondoskodás egyik formája. Ezt az alapvető kötelességét a gyermekétől különélő szülő elsősorban pénzben, tartásdíj fizetés formájában teljesíti. A tartásdíj fizetés teljesítése a gyermek létfontosságú érdekét és az Alkotmányban védett alapvető jogának megvalósulását szolgálja. 
Az Alkotmánybíróság 995/B/1990. számú határozatában továbbá az alábbiakra mutatott rá: „[…] a tartásra vonatkozó szabályokat nem elsősorban a tartásra kötelezettek jogai, hanem a tartásra jogosultak, elsődlegesen a gyermek alapvető alkotmányos jogaiból kiindulva kell vizsgálni. [...] A tartás, a testi fejlődéshez szükséges gondoskodás a szülők alkotmányos alapvető kötelezettsége, és annak biztosítása a jogosult gyermeket szolgálja. [...] A gyermektartásdíjnak a bírósági úton érvényesíthető követelések között kiemelt alkotmányos jelentősége van. [...] A tartásra jogosult (különösen a gyermek) élete fenntartásának, szükségletei kielégítésének érdeke, az ezzel összefüggő családjogi követelés teljesítéséhez fűződő érdek kellő súlyú alkotmányos indoka annak, hogy a tartásdíj fizetési kötelezettséget az állam a más kötelezettségektől a bírósági végrehajtás körében eltérően kezelje és a jogosult kérelmére a teljesítést kényszer útján is biztosítsa. […] Amíg tehát az Alkotmányban megfogalmazott állampolgári alapjogok esetében az állam részéről általában a passzivitás az elvárható magatartás, addig a gyermek jogai védelmében a családot, közelebbről a szülőt terhelő alkotmányos alapkötelezettségek esetén az államot aktív magatartásra kötelezi.”
Mindezekből látható, hogy a gyermekjogok mind a hazai alkotmánybírósági gyakorlatban, mind a nemzetközi jogban, mind az uniós jogban prioritást élveznek. 
A gyermektartásdíj behajtásával kapcsolatban felsorolt intézkedéseknek mind az a céljuk, hogy érvényre juttassák a gyermek jogait egy ilyen különösen kiszolgáltatott helyzetben.
A gyermektartásdíj behajtására irányuló eljárások megindításának előzménye minden esetben az önkéntes teljesítés elmaradása, vagyis több hónapra esedékes tartásdíj meg nem fizetése. Amennyiben a behajtás csak részben sikeres, abban az esetben is (a fentebb ismertetett végrehajtási szabályoknak megfelelően) elsőbbséget élvez a végrehajtási költségek megfizetése. Bár a költségeket végső soron a kötelezettnek kell viselnie, azt voltaképpen mégis a végrehajtást kérőnek kell „megelőlegeznie”, méghozzá a tartásdíj összegének rovására. A végrehajtás költségeit természetesen meg kell fizetni, azonban annak áthárítása – akár ideiglenesen is – a jogosultra, jelentős érdeksérelemmel jár. Az érdeksérelem ráadásul közvetetten a tartásra jogosult gyermeknél jelentkezik, hiszen a megítélt tartásdíj az ő létfenntartását szolgálja. A végrehajtási költségek jogosult általi előlegezésének gyakorlata tehát ellentétben áll a tartásdíj jogintézményének céljával.
A Vht. 34. § (1) bekezdése szerint – ha a Vht. eltérően nem rendelkezik – a végrehajtás során felmerült költségeket a végrehajtást kérő előlegezi és az adós viseli. A bírósági végrehajtói díjszabásról szóló 14/1994. (IX. 8.) IM rendelet 1. § (1) bekezdése alapján a végrehajtót a hatáskörébe tartozó végrehajtás foganatosításáért munkadíj és költségtérítés, az adós teljesítése esetén pedig ezen felül behajtási jutalék illeti meg. A (2) bekezdés értelmében a munkadíjat és a költségtérítést a végrehajtást kérő előlegezi. Pénzkövetelés esetén a behajtási jutalék összege a végrehajtható okiratban feltüntetett teljes összegből (R. 7. §) behajtott összeg alapulvételével kerül megállapításra.
Az Európai Uniós szabályozás célja a Rendelettel az, hogy biztosítsa a gyermektartás és a családi tartások egyéb formáinak hatékony nemzetközi behajtását; mivel a tartási követelések túlnyomó többsége gyermektartásra vonatkozik, az egyezmény és a rendelet mindenekelőtt gyermekvédelmi intézkedés.
Magyarország jogharmonizációs kötelezettsége nemcsak az uniós normáknak a hazai jogrendszerbe való megfelelő átültetését és alkalmazását foglalja magában, hanem a nemzeti joganyag a Közösség céljainak megfelelő átalakítását is.
A Vht. hatályos szabályainak alapjogi elemzése keretében a hazai végrehajtási eljárásokra és a tanácsi rendelet hatálya alá tartozó eljárásokra vonatkozó szabályok összehasonlítása a szabályozási keretek megismerésének célját szolgálja. Természetesen elfogadva azt a miniszteri válaszban szereplő tényt, miszerint „az uniós normák az egyes tagállamok szervezeti-intézményi különbözőségei és az egyes életviszonyok tagállamonként eltérő sajátosságai következtében – közvetlen érvényesülésüktől függetlenül – nem képesek teljes mértékben helyettesíteni az általuk szabályozott életviszonyokra vonatkozó tagállami szabályozást”, követendőnek tartom azon szabályozás kiterjesztését a hazai gyermektartási ügyekre is, mely szerint a behajtott összeg meghatározott hányada szolgálhat csak a végrehajtási költségek kielégítésére, illetve megelőlegezésére. 
Megállapítom, hogy a jelenlegi szabályozás, mely szerint a végrehajtási költségek arányosítás nélkül kerülnek elsődlegesen behajtásra, visszásságot okoz a gyermeket megillető gondoskodás és védelem jogával összefüggésben.
A gyermektartásdíj olyan speciális kötelezettség, melynek nem teljesítése esetén a tartásra szoruló közvetlenül és azonnal hátrányt szenved, az utólagos teljesítés csak kevéssé kárpótolja az esetlegesen elszenvedett nélkülözést. 
Álláspontom szerint a nehéz helyzetben lévő, a tartásra kötelezett szülő mulasztása folytán tartásban csak részben részesülő gyermek mindenek felett álló érdekét juttatná érvényre egy olyan szabályozás, mely a tanácsi rendelet szabályaihoz hasonlóan a költségek kielégítésére egy százalékos határt építene be.

Intézkedésem
A jelentésemben feltárt alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében az Ajbt. 31. § (2) bekezdése alapján felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló 4/2009/EK tanácsi rendelet 43. cikkében foglalt szabály mintájára illesszenek be egy garanciális szabályt a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvénybe, mely azt célozza, hogy a tartásdíj végrehajtási eljárásokban a végrehajtási költségek kielégítése ne előzhesse meg a tartásdíj-követelés kielégítését.

Budapest, 2012. november

Prof. Dr. Szabó Máté sk.