Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-2324/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Juhász Zoltán
dr. Tóth László
dr. Varga Éva Csilla
Az eljárás megindítása
Az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) 1. § (2) bekezdésének értelmében az alapvető jogok biztosa tevékenysége során – különösen hivatalból indított eljárások lefolytatásával – megkülönböztetett figyelmet fordít többek között a gyermekek, illetve a leginkább veszélyeztetett társadalmi csoportok jogainak védelmére. E feladatkörömben, az idei – a gyermekbarát igazságszolgáltatás aspektusaira fókuszáló – gyermekjogi projektünk részeként, az Ajbt. 18. § (4) bekezdése alapján hivatalból vizsgálatot indítottam, annak érdekében, hogy feltárjam, a gyermekek különleges védelemhez való joga megfelelő szinten érvényesül-e a közigazgatási és a tágabb értelemben vett igazságszolgáltatási eljárások során, figyelemmel a nemzetközi elvárásokra, a hatályos jogi szabályozásra és az erre épülő joggyakorlatra.

Az érintett alapvető jogok
-	A gyermek védelemhez való joga (Magyarország Alaptörvénye XVI. cikk (1) bekezdés: Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz. Magyarország Alaptörvénye XV. cikk (5) bekezdés: Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket.)
-	A tisztességes eljáráshoz való jog (Magyarország Alaptörvénye XXVIII. cikk:
(1) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű határidőn belül bírálja el.
(2) Senki nem tekinthető bűnösnek mindaddig, amíg büntetőjogi felelősségét a bíróság jogerős határozata nem állapította meg.
(3) A büntetőeljárás alá vont személynek az eljárás minden szakaszában joga van a védelemhez. A védő nem vonható felelősségre a védelem ellátása során kifejtett véleménye miatt.
(4) Senki nem nyilvánítható bűnösnek, és nem sújtható büntetéssel olyan cselekmény miatt, amely az elkövetés idején a magyar jog vagy – nemzetközi szerződés, illetve az Európai Unió jogi aktusa által meghatározott körben – más állam joga szerint nem volt bűncselekmény.
(5) A (4) bekezdés nem zárja ki valamely személy büntetőeljárás alá vonását és elítélését olyan cselekményért, amely elkövetése idején a nemzetközi jog általánosan elismert szabályai szerint bűncselekmény volt.
(6) A jogorvoslat törvényben meghatározott rendkívüli esetei kivételével senki nem vonható büntetőeljárás alá, és nem ítélhető el olyan bűncselekményért, amely miatt Magyarországon vagy – nemzetközi szerződés, illetve az Európai Unió jogi aktusa által meghatározott körben – más államban törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték.
(7) Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.
Magyarország Alaptörvénye XXIV. cikk (1) bekezdés: Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.)

Az alkalmazott jogszabályok
– Magyarország Alaptörvénye
– Az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.)
– A büntetőeljárásról szóló1998. évi XIX. törvény (Be.)
– A Büntető Törvénykönyvről 2012. évi C. törvény (új Btk.)
– A Büntető Törvénykönyvről 1978. évi IV. törvény (hatályos Btk.)
– A szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény (Szabs. tv.)
– a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény
– A rendőrség nyomozó hatóságainál létesítendő gyermekmeghallgató szobák kialakításáról szóló 32/2011. (XI. 18.) KIM rendelet
– A belügyminiszter irányítása alá tartozó nyomozó hatóságok nyomozásának részletes szabályairól és a nyomozási cselekmények jegyzőkönyve helyett más módon való rögzítésének szabályairól szóló 23/2003. (VII. 23.) BM-IM együttes rendelet
– A házasságról, családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény 
– A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (Gyvt)
– A Gyermek jogairól New Yorkban 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről szóló 1991. évi LXIV. törvény (Gyermekjogi Egyezmény)
– A polgári perrendtartásról 1952. évi III. törvény (Pp.)
– A bírósági végrehajtásról 1994. évi LIII. törvény (Vht.)
– a Rendőrségről 1994. évi XXXIV. törvény (Rtv)

A vizsgálat megállapításai
I. Hatásköröm tekintetében
Feladat- és hatáskörömet, valamint az ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 1. § (2) bekezdésének a) pontja kimondja, hogy az alapvető jogok biztosa tevékenysége során – különösen hivatalból indított eljárások lefolytatásával – megkülönböztetett figyelmet fordít a gyermekek jogainak védelmére. E gyermekjogi szakombudsmani teendőket speciális gyermekjogi projekt keretében látja el az alapvető jogok biztosa 2007 óta. 2012-ben a gyermekjogi projekt középpontjába a gyermekbarát-központú igazságszolgáltatás egyes kérdéseinek vizsgálata került.
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv (hatóság) tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Ajbt. 20. § (1) bekezdése pedig vizsgálat folytatásának lehetőségét biztosítja számomra.
Az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat.
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés k) pontja értelmében az Ajbt. alkalmazásában az önálló bírósági végrehajtó és a törvényszéki végrehajtó hatóságnak minősül, így az általuk foganatosított végrehajtási eljárások vizsgálatára is kiterjed hatásköröm.

II. A vizsgált alapjogok tekintetében
A gyermek alkotmányjogi fogalma – az életkor meghatározó szerepe
A gyermeket megillető alapvető jogok vizsgálatakor és a gyermek fogalmának meghatározásakor az 1989. évi ENSZ Gyermekjogi Egyezmény 1. cikkének fogalom meghatározását indokolt alapul venni – figyelemmel arra, hogy a nemzetközi jogi dokumentum kötelező a részes Magyarországra nézve –, mely szerint „gyermek a 18. életévét be nem töltött személy”, kivéve, ha a reá alkalmazandó jogszabályok értelmezésében nagykorúságát már korábban eléri.
A hatályos Ptk. 12. §-a alapján kiskorú az, aki a tizennyolcadik életévét még nem töltötte be és házasságot nem kötött. Nagykorú személy, az aki a tizennyolcadik életévét már betöltötte. A nagykorú személy cselekvőképes, kivéve ha a törvény cselekvőképességét korlátozza vagy kizárja [Ptk. 11. § (1) bekezdés]. A Ptk. a tizennegyedik életévnek a cselekvőképesség terén tulajdonít jelentőséget: a Ptk. 12/A. § (1) bekezdése szerint korlátozottan cselekvőképes az a kiskorú, aki a tizennegyedik életévét már betöltötte és nem cselekvőképtelen, míg a Ptk. 12/B. § (1) bekezdése alapján cselekvőképtelen az a kiskorú, aki a tizennegyedik életévét nem töltötte be.
A büntetőjog területén a hatályos Btk. 23. §-a szerint nem büntethető, aki a cselekmény elkövetésekor tizennegyedik életévét nem töltötte be. A büntetőjog a gyermekkor felső határát adja ily módon meg, míg a Btk. 107. § (1) bekezdése alapján fiatalkorú az, aki a bűncselekmény elkövetésekor tizennegyedik életévét betöltötte, de a tizennyolcadikat még nem.
Az életkornak a büntetőjogi felelősségre vonhatóság szempontjából meghatározó jelentősége van. A gyermekkor esetében a hatályos büntetőtörvény lényegében azt vélelmezi, hogy aki még nem töltötte be a 14. életévét, az nem rendelkezik a büntetőjog által megkívánt beszámítási képességgel. Tényként rögzíthető, hogy a 14. életévét be nem töltött személy is felismerheti cselekménye társadalomra veszélyes voltát, és képes lehet e felismerésnek megfelelő magatartás tanúsítására, valamint cselekedhet szándékosan és gondatlanul is. Ennek ellenére a törvényhozó eredendően úgy ítélte meg, hogy ennek az életkornak a betöltésekor éri el azt a szintet a gyermekek testi és szellemi fejlődése – különös tekintettel arra is, hogy általában ekkor fejezik be az általános iskolai tanulmányaikat –, amely lehetővé teszi az elkövetett cselekmény miatti felelősségre vonásukat. Ezért a vétőképesség hiánya 14. év alatt megdönthetetlen vélelem a hatályos szabályozás alapján.
Alkotmányjogi értelemben azonban a gyermeket mindenképpen olyan kiskorúként indokolt felfogni, aki nem töltötte be a 18. életévét és házasságot nem kötött (Ptk. 12. §). Belátható ugyanis, hogy a testi fejlődés és a személyiség érése legalább a 18. év betöltéséig folyik, a formálódásnak ez az időszaka tehát mindenképpen különleges védelmet igényel, nem utolsósorban azért is, mert meghatározó hatással lehet az egyén későbbi életére.1
Amikor az indokolt, természetesen figyelemmel kell lenni a büntetőjogi fogalomhasználat eltérésére, a speciális büntetőjogi megközelítésre, a gyermekkor és a fiatal kor meghatározó jelentőségére a büntetőjogi felelősségre vonás során. Azonban alkotmányossági, alkotmányjogi szempontból – a nemzetközi joganyaggal összhangban – a 18. életév alatti kor tekintendő meghatározónak, és az ebben az életkorban lévők sajátos, védendő státuszú személyeknek, gyermekeknek.
Ezért jelent problémát az új magyarországi Büntető Törvénykönyv, a 2012. évi C. törvény (új Btk.) 16. §-ának rendelkezése, amely szerint nem büntethető, aki a büntetendő cselekmény elkövetésekor a tizennegyedik életévét nem töltötte be, kivéve az emberölés [új Btk. 160. § (1)-(2) bekezdés], az erős felindulásban elkövetett emberölés (új Btk. 161. §), a testi sértés [új Btk. 164. § (8) bekezdés], a rablás [új Btk. 365. § (1)-(4) bekezdés] és a kifosztás [új Btk. 366. § (2)-(3) bekezdés] elkövetőjét, ha a bűncselekmény elkövetésekor a tizenkettedik életévét betöltötte, és az elkövetéskor rendelkezett a bűncselekmény következményeinek felismeréséhez szükséges belátással. 
A korábban kifejtettek fényében nehéz a büntethetőség alsó határának leszállítása mellett érvelni, amikor a gyermekkor felső határát a nemzetközi dokumentumok 18 évben határozták meg. S az, hogy valakit nemzetközi tapasztalatok alapján „gyermeknek” tekintenek, nem pusztán terminológiai kérdés. Az idézett szabályozás ellentétben áll az ezen a téren megkövetelt nemzetközi emberi jogi elvárásokkal, és a magyarországi alkotmányossági követelményekkel, ahogy az alábbiakban kifejtésre kerül.

A jogállamiság fogalmának lényegi elemét képező tisztességes eljáráshoz való jog
A tisztességes eljáráshoz való jog az emberi méltósághoz való jogból is levezethető olyan alapvető jog, amely szoros kapcsolatban áll az egyenlőséghez való jog egyes elemeiből eredő elvárásokkal is. Ezek közül az egyenlő méltóságú személyként történő egyenlő bánásmódot, az egyenlőként kezelést kell érteni. A tisztességes eljárás azonban ezen kívül számos elvárást is felölel: olyan jogalkalmazói eljárást foglal magában, ami a materiális jogállam értékrendjének megfelelő, a demokratikus alkotmányfejlődés során kikristályosodott alapelvek és szabályok alapján zajlik. A tisztességes eljárás a jogbiztonság elvéhez hasonlóan olyan szabály, ami önálló alkotmányjogi normaként érvényesül, tehát nem csupán más előírásokat kiegészítő, járulékos szabály.2
A tisztességes eljárás követelménye minden olyan eljárásra vonatkozik, amelyben valamely természetes vagy jogi személy az állam jogalkalmazói tevékenysége által érintett.3
A tisztességes eljárás (fair trial) követelménye az Alkotmánybíróság 6/1998. (III. 11.) AB határozata szerint: „a fair trial olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet csupán megítélni. Ezért egyes részletek hiánya ellenére éppúgy, mint az összes részletszabály betartása dacára lehet az eljárás ’méltánytalan’ vagy ’igazságtalan’, avagy ’nem tisztességes’…”.
Az Alkotmánybíróság a 14/2004. (V. 7.) AB határozatában a tisztességes eljáráshoz való jogra vonatkozó gyakorlatát összegezve megállapította, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. 
A tisztességes eljáráshoz való jogot nevesíti Magyarország Alaptörvénye a XXVIII. cikkében a bírósági eljárások vonatkozásában, és ezt az alkotmányos alapelvet fogalmazza meg XXIV. cikkének (1) bekezdésében is: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.” Ez a cikk az Európai Unió Alapjogi Chartájába foglalt megfelelő ügyintézéshez, a „jó közigazgatáshoz” való jog követelményeként fogalmazza meg a bíróságokon kívül a közigazgatási hatósági eljárásokra vonatkozóan is a tisztességes eljárás kívánalmát.4
A hivatkozott és idézett, a tisztességes eljáráshoz való jogot megfogalmazó alaptörvényi rendelkezéseket az ismertetett alkotmánybírósági tartalommal szükséges értelmezni. Így tekintettel kell lenni arra, hogy a konkrét eljárásoknak meg kell felelniük minden tekintetben a „tisztességesség” követelményének, ami magában foglalja a jogszabályi rendelkezések alkotmányosságát éppen úgy, mint az adott eljáró állami szerv ilyen minőségű eljárási cselekményeit. Ez utóbbi egyébként felöli azokat az állami szerv vagy annak képviseletében eljáró személy által tanúsított magatartásokat is, amelyek nincsenek jogszabályban pontosan nevesítve, illetve eljárási alapelv szintjén adottak.

A gyermekek védelemhez való joga
A korábban hatályos magyar Alkotmány 67. § (1) bekezdése rögzítette, hogy Magyar Köztársaságban minden gyermeknek joga van a családja, az állam és a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges.
A 2012. január 1. napjától hatályos új Alaptörvény XVI. cikkének (1) bekezdése is tartalmazza ezt a jogot, igaz külön kötelezettek megjelölése nélkül: „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz.”
A gyermek jogainak sajátosságai az alanyban, tehát magában a gyermeki létben rejlenek. „A gyermek ember, akit minden olyan alkotmányos alapvető jog megillet, mint mindenki mást, de ahhoz, hogy a jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt felnőtté válásához.” (995/B/1990. AB határozat). 
A gyermeket tehát főszabályként minden olyan alapvető jog megilleti, mint bármely más embert, de ahhoz, hogy a jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt a felnőtté váláshoz. Erre tekintettel, kifejezetten a gyermekek jogaként rögzítették a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéshez szükséges védelemre és gondoskodásra való jogot. E védelemre és gondoskodásra a gyermek mindenkivel szemben igényt tarthat, függetlenül attól, hogy az Alaptörvény külön kötelezetteket nem jelöl meg.
Ennek megfelelően – a korábbi alkotmánybírósági gyakorlatot is figyelembe véve – a gyermek szülei, családja, az állam és a társadalom valamennyi tagja is köteles a gyermek jogait tiszteletben tartani, és a társadalom fennmaradásának zálogaként biztosítani számára a megfelelő fejlődéséhez szükséges feltételeket. A gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga az állam kötelességét alapozza meg a gyermek személyiségfejlődése intézményes védelmére [21/1996. (V. 17. ) AB határozat].
A kötelezettség alanyainak ezzel kapcsolatos konkrét magatartását, feladatait, a velük szemben megfogalmazott elvárásokat számos törvény és a hozzájuk kapcsolódó végrehajtási szabály-együttes tartalmazza (pl.: A házasságról, családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény, a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény). A jogi szabályozásból is kitűnően a gyermekekről való gondoskodás komplex feladat, amely magában foglalja többek között a gyermekjóléti alapellátások biztosítását, a megfelelő oktatási és egészségügyi alrendszerek működtetését éppen úgy, mint a gyermekek családban történő nevelkedésének elősegítését. Ebben a rendszerben az egyes kötelezettek feladatainak nagyságrendje és eszközei között szükségképpen súlypontbeli eltolódások vannak (1091/B/1999. AB határozat). 
Az Alaptörvény XV. cikk (5) bekezdése tulajdonképpen a gyermekek védelmére kötelezettek alanyai közül az államot kiemeli, amikor kimondja, hogy Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket. Igaz ez akkor is, ha ennek megfogalmazására a jogegyenlőséget, a diszkrimináció tilalmát kimondó és az esélyegyenlőség biztosításáról rendelkező cikkben került sor.
Nyilvánvaló, hogy a gyermek, mint az alapjogok alanya oldalán az életkorból adódó hátrányokat az állam oldaláról az az intézményvédelmi kötelezettség egyenlíti ki, az államnak aktívan kell cselekednie a gyermekek alapvető jogainak előmozdítása, érvényesülése és védelme érdekében. Ezt az alaptételt megtaláljuk a Gyermekjogi Egyezménynek a preambulumában is, amely rögzíti, hogy a gyermeknek, figyelemmel fizikai és szellemi érettségének hiányára, különös védelemre és gondozásra van szüksége, nevezetesen megfelelő jogi védelemre, születése előtt és születése után egyaránt. 
Az állam oldalán a gyermeki jogok érvényesítése jogi aktivizmust kíván meg, vagyis a jogrendszer alakítása során tekintettel kell lenni a különböző jogágak normatív és intézményes összefüggéseire. A jogrendszer egészének működésében pedig tükröződnie kell a különböző állami feladatok teljesítéséből fakadó jogi és jogon kívüli érdekek kiegyensúlyozott összemérésének. Ennek érdekében az alkotmányos alapelvek mentén mindenekelőtt a jogalkotó feladata az egyes jogágak intézmény- és eszközrendszerének olyan alakítása, amely lehetővé teszi a fent megjelölt államcél és a jogok biztosításának összehangolását (1091/B/1999. AB határozat). 
Mindennek megfelelően az Ajbt. 1. § (2) bekezdésének a) pontja kifejezetten előírja, hogy az alapvető jogok biztosa tevékenysége során – különösen hivatalból indított eljárások lefolytatásával, megkülönböztetett figyelmet fordít a gyermekek jogainak védelmére. Minadonáltal hivatalba lépésem (2007) óta, a gyermekjogi szakombudsmani teendőket – évente változó fókuszú vizsgálatokkal − speciális gyermekjogi projekt keretében látom el. 2012-ben a gyermekjogi projekt középpontjába a gyermekbarát-központú igazságszolgáltatás egyes kérdéseinek vizsgálatát állítottam.
Az eddig kifejtettek fényében kell értelmezni a jogállam-fogalom alapösszetevőjét alkotó tisztességes eljáráshoz való jog érvényesülését is. A gyermekek védelmének érdekében az államot terhelő kötelezettségek – ahogy ezt az Alaptörvény idézett rendelkezései és az Alkotmánybíróság által kifejtettek meghatározzák – megkívánják, hogy az igazságszolgáltatási és közigazgatási eljárások során is érvényesüljenek a gyermek életkorának megfelelő speciális követelmények. Ez a tisztességes eljáráshoz való jog követelményének megfelelő eljárás megvalósulásához szükséges feltétel, amennyiben gyermek is érintett. E speciális követelményeknek az említett eljárásokban is meg kell valósulnia, így erre tekintettel kell lenni mind a jogalkotás, mind a jogalkalmazás során. Gyermeknek pedig alkotmányjogi szempontból az tekintendő, aki a 18. életévét még nem töltötte be.

III. Az ügy érdemében
A gyermekjogi projekt és nemzetközi jogi háttér
Magyarországon 2012. január 1-jét megelőzően – önálló gyermekjogi ombudsman híján – a gyermeki jogok védelmét a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. évi (Gyvt) törvény 11. §-a alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosa, a maga sajátos eszközeivel látta el. 2012. január elsejével nemcsak új Alaptörvény lépett hatályba, hanem az Ajbt. is, amely egységes struktúrában az ombudsman kiemelt feladataként kezeli a gyermeki jogok védelmét.
A gyermekjogi ombudsmanként eljáró alapvető jogok biztosa 2012. évi projektmunkája középpontjába – illeszkedve az Európai Unió gyermekjogi tematikájához, valamint a Gyermekjogi Ombudsmanok Európai Hálózatának éves, továbbá a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium kiemelt ez évi hasonló témakörű programjához – a gyermekbarát igazságszolgáltatás kérdéseit helyezte. A témaválasztást különösen indokolja, hogy egy gyermek számos eljárási pozícióban megjelenhet az igazságszolgáltatásban, akár áldozatként, sértettként, tanúként, veszélyeztetett vagy családból kiemelt gyermekként, akár büntetendő cselekmény elkövetőjeként. A gyermek jogainak hatósági eljárásban való védelmét rögzíti az 1989. évi ENSZ Gyermekjogi Egyezmény és az Európa Tanács 2010 novemberében elfogadott “Gyermekbarát igazságszolgáltatásról szóló Iránymutatása” is.
Előzőek okán, az idei kiemelt ombudsmani vizsgálatok nemcsak a gyermekbarát igazságszolgáltatásra vonatkozó nemzetközi kötelezettségvállalások teljesülésének, az igazságszolgáltatási eljárások gyermekközpontúságának, továbbá a mediáció és más alternatív konfliktuskezelési modellek alkalmazásának, az áldozatvédelem egyes aspektusainak kérdéseire térnek ki, hanem – összekapcsolódva az ugyancsak ez évben indított másik, a büntetés-végrehajtási intézetekre és az idegenrendészeti befogadó állomásokra fókuszáló projekttel – a fiatalkorúak büntető-igazságszolgáltatásának és a kísérő nélküli kiskorúak helyzetének vonatkozásaira is hangsúlyt fektetettek.
A gyermekközpontú igazságszolgáltatás modelljében – amelyet az Európa Tanács 2010 őszén elfogadott Gyermekbarát Igazságszolgáltatásról szóló Iránymutatása rögzít – a gyermekek jogait és legfőbb érdekeit a hozzáférhető-, gyors lefolyású-, gyermekközpontú – eljárások (közigazgatási, büntető- és polgári igazságszolgáltatás részeként) minden szakaszában az ügy körülményeit mérlegelve a legmesszebb menőkig figyelembe veszik, kiemelt hangsúlyt helyezve a gyermek érettségére, korára, értelmi képességeire. Fontos alaptétel, hogy ebben a modellben, az ENSZ Gyermekek jogairól szóló Egyezménye 1. cikkének megfelelően minden 18 év alatti személy gyermeknek számít, akit különös védelem és speciális garanciák illetnek meg, kivétel nélkül minden esetben. 
Fontos megemlíteni a 3. cikk rendelkezéseit is, amely szerint „a szociális védelem köz- és magánintézményei, a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és a törvényhozó szervek minden, a gyermeket érintő döntésükben elsősorban a gyermek mindenekfelett álló érdekét veszik figyelembe. A 37. cikk b) pontja rögzíti, a Részes Államok gondoskodnak arról, hogy a gyermek őrizetben tartása, letartóztatása, vagy vele szemben szabadságvesztés-büntetés kiszabása a törvény értelmében csak végső eszközként legyen alkalmazható a lehető legrövidebb időtartammal. Kifejezetten a fiatalkorúak igazságszolgáltatására vonatkozik a 40. cikk, amely úgy rendelkezik, hogy „1. Az Egyezményben részes államok elismerik a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított, vádolt vagy abban bűnösnek nyilvánított gyermeknek olyan bánásmódhoz való jogát, amely előmozdítja a személyiség méltósága és értéke iránti érzékének fejlesztését, erősíti a mások emberi jogai és alapvető szabadságai iránti tiszteletét, és amely figyelembe veszi korát, valamint a társadalomba való beilleszkedése és abban építő jellegű részvétele elősegítésének szükségességét.
2. Ebből a célból, valamint figyelemmel a nemzetközi okmányok erre vonatkozó rendelkezéseire, az Egyezményben részes államok különösen gondoskodnak arról, hogy
a) a gyermeket ne lehessen bűncselekmény elkövetésével gyanúsítani, vádolni vagy abban bűnösnek nyilvánítani, olyan cselekmény vagy mulasztás miatt, amely az elkövetés idején sem a hazai, sem a nemzetközi jog értelmében nem volt bűncselekmény;
b) a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított gyermeknek legalább az alábbi biztosítékokra legyen joga:
(i) mindaddig ártatlannak tekintsék, ameddig bűnösségét a törvény szerint be nem bizonyították;
(ii) a legrövidebb határidőn belül közvetlenül vagy szülei, illetőleg adott esetben törvényes képviselői útján tájékoztassák az ellene emelt vádakról, és védelme előkészítéséhez és benyújtásához jogsegélyben vagy bármely más alkalmas segítségben részesüljön;
(iii) ügyét késedelem nélkül illetékes, független és pártatlan hatóság vagy bíróság a törvény értelmében igazságos eljárás során, ügyvédjének vagy egyéb tanácsadójának, valamint – hacsak különösen koránál vagy helyzeténél fogva ez nem mutatkozik ellentétesnek a gyermek mindenekfelett álló érdekével – szüleinek vagy törvényes képviselőinek jelenlétében bírálja el;
(iv) ne lehessen kényszeríteni arra, hogy maga ellen tanúskodjék vagy beismerje bűnösségét; kérdéseket intézhessen vagy intéztethessen az ellene valló tanúkhoz, és a mellette valló tanúk ugyanolyan feltételek mellett jelenhessenek meg és legyenek meghallgathatók, mint az ellene valló tanúk;
(v) ha bűncselekmény elkövetésében bűnösnek nyilvánítják, e határozat és az ehhez fűződő bármely intézkedés ellen a törvénynek megfelelően, jogorvoslattal élhessen illetékes, független és pártatlan felsőbb hatóságoknál vagy bíróságnál;
(vi) díjmentesen vehessen igénybe tolmácsot, amennyiben nem ért vagy nem beszél a tárgyaláson használt nyelven;
(vii) magánéletét teljes mértékben tartsák tiszteletben az eljárás minden szakaszában.
3. Az Egyezményben részes államok minden erejükkel azon lesznek, hogy előmozdítsák különleges törvények és eljárások elfogadását, hatóságok és intézmények létrehozását a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított, vádolt vagy abban bűnösnek nyilvánított gyermekek számára és különösen
a) olyan legalacsonyabb életkort állapítsanak meg, amelyen alul a gyermekkel szemben bűncselekmény elkövetésének vélelme kizárt;
b) minden lehetséges és kívánatos esetben tegyenek intézkedéseket e gyermekek ügyének bírói eljárás mellőzésével való kezelésére, annak fenntartásával, hogy az emberi jogokat és a törvényes biztosítékokat teljes mértékben be kell tartani.
4. Rendelkezések egész sorát, így különösen a gondozással, az irányítással és a felügyelettel, a tanácsadással, a próbára bocsátással, a családi elhelyezéssel, általános és szakmai oktatási programokkal és nem intézményes megoldásokkal kapcsolatban rendelkezéseket kell hozni annak érdekében, hogy a gyermekek számára jólétüknek megfelelő, valamint helyzetükhöz és az elkövetett bűncselekményhez mért elbánást lehessen biztosítani.”
Ennek következetes végrehajtásának elősegítésére dolgozta ki az ENSZ Gyermekjogi Bizottsága 2007-ben, 10. számú Általános Észrevételeit, amely a fentiek mellett kiemelt egy nagyon fontos elemet, mégpedig a büntetés célja vonatkozásában: a jogsértésre adott reakciónak a cselekmény körülményei és súlya mellett minden esetben arányban kell állnia többek között a gyermek korával, körülményeivel és szükségleteivel, emellett figyelembe kell venni a társadalom különböző, különösen a hosszú távú érdekeit.
Magyarország gyermekbarát igazságszolgáltatás kialakításához kapcsolódó nemzetközi kötelezettségeink végrehajtásával összefüggő megállapításaimat részletesen az AJB-3070/2012. számú jelentésem tartalmazza.

1. A büntethetőségi korhatár leszállításának vonatkozásában
A büntetőjogi felelősségi alsó korhatár meghatározására történetileg két szabályozási technika alakult ki, az egyik szerint a gyermeki kor végét nem szükséges meghatározni valamely életév megjelölésével, míg a másik, általánosabb szabályozási mód szerint a törvény pontosan meghatározza azt az életkort, amely alatt büntetőjogi felelősségre vonásra nem kerülhet sor.
A jogi következmények tekintetében ugyancsak kétféle megoldást találunk: az egyik szerint az alsó korhatárnál fiatalabb gyermek tényállásszerű magatartása miatt sem büntethető, sem más felelősség megállapítására irányuló eljárás nem indítható. A másik esetben az elkövetett cselekmény jellegére tekintettel az eljárást megindítják, ám azon túl, hogy a büntetőjogi felelősséget nem állapítják meg, védelmi célú intézkedésre alternatív jelleggel, vagy kötelező erővel sor kerülhet.5
2012. május 15-én sajtóközleményben6 is kifejeztem súlyos aggodalmamat azzal kapcsolatban, hogy a Büntető Törvénykönyv tervezete tartalmazza a büntethetőségi korhatár leszállításának rendelkezését, ami a gyermek bűnösségének megállapítása esetén akár a szabadságelvonás szankciójával is járhat.
A büntethetőség alsó korhatárának meghatározása kapcsán nem egységes az európai államok gyakorlata. Ugyanakkor az ENSZ Gyermekjogi Egyezményéből és a kapcsolódó Kommentárokból azonban az a szemlélet és egyértelmű irány következik, hogy a gyermekközpontú igazságszolgáltatás célja – a gyermek legfőbb érdekét szem előtt tartva – a nevelés, a segítés, a társadalmi visszailleszkedés. Eszerint a szabadság elvonása csupán végső eszközként, és a lehető legrövidebb ideig tartó módon alkalmazható. A gyermekjogi szakombudsman feladatait is ellátó alapjogi biztosként álláspontom szerint a joggal összeütközésbe kerülő gyerekek problémáját nem elsődlegesen büntetőjogi szankciókkal, hanem a gyermekekkel foglalkozó szakmákkal (gyermekvédelem, oktatás, egészségügy) összefogva, a megelőzést és a gyermekek jogait előtérbe állítva szükséges kezelni.
Az UNICEF Magyar Bizottsága (MB), más civil szervezetekkel együtt a Büntető Törvénykönyv tervezetének nyilvánosságra hozatala óta tiltakozott a büntethetőségi korhatár 14-ről 12 évre való leszállítása ellen. Tiltakozásuk oka, hogy a rendelkezés több ponton ellentétes az ENSZ Gyermekjogi Egyezményében foglaltakkal, így a gyermek legfőbb érdekével (3. cikk), a gyermekközpontú igazságszolgáltatás követelményével (40. cikk), a bírói eljárás minden lehetséges esetben való mellőzésének előírásával (40. cikk 4. bekezdés).
Az UNICEF MB álláspontja szerint Magyarországon az igazságszolgáltatás és büntetés-végrehajtás rendszere, a szakemberképzés nem felkészült arra, hogy a büntetendő cselekményt elkövetett gyermekek megfelelő ellátásban részesüljenek. Kiemelte, hogy a szabadságtól való megfosztás nem megoldás, ha nincs lehetőség speciális programokra, ha az elítélt gyermek nem kap segítség abban, hogy megértse mi és miért történt vele, és hogy a jövőben hogyan kerülheti el a hasonló helyzeteket. Az UNICEF MB kifogásolta továbbá azt is, hogy a bűnösség kimondása és a büntetés megbélyegzi a gyermeket és hátrányba hozza az oktatási rendszerben és később a munkaerőpiacon, illetve, hogy a jelenlegi büntetőeljárási rendszer nem alkalmas arra, hogy a két legfontosabb visszajelzést megadja a gyermeknek: a valódi felelősségvállalást valamint az áldozattal való megbékélést és a megbocsátást. a „hagyományos" büntetőeljárás és a szabadságtól való megfosztás nem hatékony a gyerekeknél, nem jelent valódi visszatartó erőt a büntetés súlyossága, a 12 éves gyermek biológiai, testi, szellemi, lelki fejlődése még folyamatban van, az autonómia (hogy mennyire lehet őket befolyásolni), az ösztönökön és az érzelmeken való uralkodás, a késleltetés képessége, a jövőbeni cselekmények következményeinek mérlegelése még nem száz százalékos. Vitathatatlan orvostudományi tény, hogy az agy csak az ember húszéves kora körül éri el a teljes fejlettséget. A gyermekek tünethordozók, mert a gyermekkori bűnelkövetés hátterében nagyon sokszor családi problémák, bántalmazás, erőszakélmény áll. A gyermek igen sokszor maga is áldozat, amire a büntető igazságszolgáltatási rendszer nem tud válaszolni. Azokban a fejlett országokban, ahol 14 évnél alacsonyabb a büntethetőségi korhatár, a jogkövetkezmények gyermekvédelmi, családvédelmi központúak és nem a büntetés áll a középpontban, hanem a rehabilitáció és a segítség. Az UNICEF MB szerint Magyarország ezzel a Btk. módosítással súlyosan megszegte az ENSZ Gyermekjogi Egyezményét, egy olyan szabályozást vezet be, ami szembemegy az ENSZ fiatalkorúak büntető igazságszolgáltatásával kapcsolatos előírásaival, és ami egyértelműen és bizonyítottan nem hatékony.
A Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium (KIM) álláspontja szerint az új Büntető Törvénykönyv büntethetőségi korhatárra vonatkozó része teljes összhangban van a Gyermekjogi Egyezményben foglaltakkal, Ezért alaptalan a UNICEF MB  tiltakozása. Az Egyezmény nem határoz meg konkrét büntethetőségi korhatárt, csupán annyit ír elő, hogy a részes államok olyan legalacsonyabb életkort állapítsanak meg, amelyen alul a gyermekkel szemben bűncselekmény elkövetésének vélelme kizárt. Ily módon az egyes államok saját maguk határozhatják meg a büntethetőségi korhatárt. A KIM felhívta a figyelmet továbbá, hogy a büntethetőség alsó korhatára általános szabály szerint nem változik, a 14. életév marad. Az Országgyűlés által elfogadott szabályozás azonban kivételesen súlyos bűncselekmény elkövetése esetén, rendkívül korlátozottan megengedi a büntethetőségi korhatár 14 évről 12 évre csökkentését. Ilyen kivételesen súlyos eset a kiskorúak, gyermekek által elkövetett emberölés, halált okozó testi sértés, és a parlamenti vita következtében a rablás, kifosztás is ebbe a sorba került. Ez esetekben is csak akkor, ha az elkövető a szükséges belátási képességgel rendelkezik.
Számos európai országban van a magyarnál alacsonyabb büntethetőségi korhatár, ezekre az új Büntető Törvénykönyv kodifikálása során messzemenően figyelemmel volt a törvényalkotó. A magyar büntethetőségi korhatár megállapítása tehát – ellentétben az UNICEF MB által állítottakkal – egyáltalán nem számít kirívónak és a Gyermekjogi Egyezményben foglaltakkal ellentétesnek.
Az új Büntető Törvénykönyv alapján azzal szemben, aki a bűncselekmény elkövetésekor a tizennegyedik életévét nem töltötte be, csak intézkedés alkalmazható, szabadságvesztés vagy egyéb büntetés kiszabására tehát nem lesz lehetőség, kizárólag intézkedésre.
A KIM álláspontja szerint az új Btk.-nak köszönhetően a gyermekek büntetőjogi védelme sokkal erősebb lesz. Külön tényállás lesz a gyermekprostitúció kihasználása, a gyermekek elleni bűncselekmények elkövetőit el lehet tiltani minden olyan foglalkozástól, továbbá tevékenységtől, amelyek gyermekek, fiatalok felügyeletével, gondozásával, nevelésével függnek össze. A kiskorú érzelmi fejlődésének veszélyeztetése is bűncselekmény lesz. Emberölésnek minősül majd, ha az elkövető 14. életévét be nem töltött vagy akaratnyilvánításra képtelen személyt öngyilkosságra rábír. A kiskorúak sérelmére elkövetett bűncselekmények esetén az elévülés úgy változik, hogy a sértettnek a 18. életévének betöltése után is lehetősége és megfelelő ideje (5 év) lenne a feljelentés megtételére.
Az új Btk. tervezete által ajánlott megoldást, az alsó korhatár leszállítását, mint az eredményes bűnmegelőzés és a társadalom védelmének hatékonyabb eszközét a tudományos többség nem támogatja, hiszen kriminál-antropológiai és –pszichológiai érvek szólnak ellen, és a fiatalkorúak büntetőjogának alapgondolatával, az eredményes nevelés eszméjével sem összeegyeztethető.
Meggyőződésem, hogy a büntetőjogi felelősség alacsonyabb korhatárának megállapítása – kizárólag társadalmi vitát és komoly, szakmai egyeztetést követően – lehet ugyan indokolt, azonban a Btk. ezirányú módosítását a nemzetközi egyezmények szellemiségéből fakadó kötelezettségeken, és az igazságszolgáltatás rendszere gyermekbaráttá tételének szándékán túl különösen nem indokolja a kiskorúak által elkövetett bűncselekmények kriminálstatisztikai száma és jellege sem.
Fentiekre tekintettel megállapítom, hogy a büntethetőségi korhatár leszállítására vonatkozó rendelkezések, amelyek a gyermek bűnösségének megállapítása esetén akár a szabadságelvonás szankciójával is járhatnak, nem felelnek meg a gyermekközpontú igazságszolgáltatás céljainak és nem tartják szem előtt a gyermek legfőbb érdekét, ezáltal a gyermekek gondoskodáshoz és védelemhez való jogával és a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okoznak.

2. Fiatalkorúak külön bíróságainak szükségessége kérdésében
Az Egyesült Államokban 1899-ben, elsőként Illinois tagállam vezette be a kiskorúak (gyermekek) büntető igazságszolgáltatásának rendszerét és a különbíróságokat. Ezt követte 1908-ban Nagy-Britannia, 1912-ben Franciaország és Belgium, 1918-ban Spanyolország, 1921-ben Hollandia, 1922-ben Németország, 1923-ban Ausztria. 1931-re 30 országban alakították ki a kiskorúak-gyermekkorúak-fiatalkorúak külön bíróságait.
A Gyermekjogi Egyezmény – amely eredeti szóhasználatában minden 18 év alatti személyt, tehát a magyar jogrendszer szerinti a gyermek- és fiatalkorúakat egyaránt a gyermek fogalommal illeti – kihirdetéséről szóló 1991. évi LXIV. törvény 40. § 3. pontja az Egyezményben részes államok részére előírja különleges hatóságok és intézmények létrehozását a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított, vádolt, vagy abban bűnösnek nyilvánított fiatalkorúak számára.
A UNICEF Innocenti Intézetének 1998-ban kiadott, a fiatalkorúak büntető igazságszolgáltatásához (juvenile justice) kapcsolódó összefoglaló jelentése7 a Gyermekjogi Egyezmény fenti rendelkezését egyértelműen úgy értelmezi, hogy a részes államok kötelezettsége a felnőttekétől szeparált intézményrendszer fenntartása a kiskorú bűnelkövetők számára.
Az Európa Tanács Gyermekbarát Igazságszolgáltatásról szóló 2010-ben elfogadott Iránymutatása8 szerint amennyire csak lehetséges speciális bírósági, eljárási és intézményrendszer felállítására van szükség a törvénnyel összeütközésbe kerülő gyermekek számára. Az alapelvek a nemzetközi sztenderdekkel összefüggésben kiemelik azt is , hogy a gyermekek bírósági meghallgatásának, várakoztatásának idejére is alapvetően szükséges a gyermekbarát környezet biztosítása.
A kérdés vizsgálata során arra kerestem választ, hogy megfelelnek-e a fenti előírásnak a hatályos Be. rendelkezései, illetve, hogy a büntetőeljárás gyermekbaráttá tételének folyamatát hatékonyabban szolgálná-e, ha a fiatalkorúak cselekményei, a vegyes (fiatal-és felnőttkorú elkövetők) ügyek, a kiskorú sértettes ügyek, illetve a fiatal felnőttkorú elkövetők ügyei fiatalkorúak külön bíróságán, vagy speciális tanácsok előtt kerülnének elbírálásra.
Az Országos Kriminológiai Intézet (OKRI) igazgatójától kapott szakmai vélemény szerint a fiatalkorúak külön bíróságának – illetőleg az ún. vegyes ügyekben vagy kiskorú sértetteket is magukban foglaló ügyekben eljáró külön bíróságoknak – a felállítása előnyös lenne, azonban csak abban az esetben, ha a mögöttes jogrendszer is komoly változásokon menne keresztül. A jelenlegi eljárási rend és szankciórendszer mellett, nem jelentene radikális változást a fiatalkorúak külön bírósága, hiszen a szigorú jogrendszer és a jelenlegi joggyakorlat megkötné az új bíróságok kezét is. Éppen emiatt álláspontjuk szerint a gyermekvédelmi szakember – ülnökként – történő bevonása a bíráskodásba sem jelentene valódi nóvumot a jogalkalmazásban. A hatályos Be. szerint ugyanis, bár kötelező a pedagógus ülnök részvétele a fiatalkorúak ügyeiben a bíróságokon, szerepük távolról sem meghatározó. A bíróság, a hatályos büntetőjogi szabályok alkalmazásával szabja ki az ügyben alkalmazandó szankciót, és ritkán veszi figyelembe az un. laikus résztvevő véleményét.
Főszabály szerint a fiatalkorúak ügyeiben az alábbi szankcionálási gyakorlat alakult ki:
·	Az első bűntényes lopás vétségét (pl. bolti lopást) megvalósító fiatalkorúval szemben az ügyészség megszünteti az eljárást, és megrovásban részesíti a terheltet;
·	Abban az esetben, ha az elkövetés személyes jellegű (akár egy vagyon elleni bűncselekmény esetén is, pl. egy idős embertől lopnak a fiatalkorúak) az ügyészség – az eljárás felfüggesztése mellett – közvetítői eljárásra utalja az ügyet. Az ügyészség gyakran olyan esetben is ügyészi meghallgatást tart a közvetítői eljárás lehetőségének biztosítására, amikor a nyomozás során a terhelt(ek) és a sértett(ek) nem kérték a közvetítői eljárást;
·	Ha a bűncselekmény jellege vagy a személyi körülmények (illetőleg ezek együttesen) indokolják, akkor az ügyészség elhalasztja a vádemelést, aminek kétségkívüli előnye az, hogy a fiatalkorú gyanúsított a vádemelés elhalasztásának hatálya alatt – a törvény erejénél fogva – pártfogó felügyelet alatt áll;
·	Abban az esetben, ha a fiatalkorú többedik büntetendő cselekményét követi el, az ügyészség – leggyakrabban – próbára bocsátást indítványoz a bíróságon, amelynek tartama alatt a fiatalkorú szintén pártfogó felügyelet hatálya alatt áll.

Az OKRI által kiadott vélemény alapján problémát okoz azonban az, hogy a próbára bocsátás hatálya alatt elkövetett bűncselekmény esetén, a Büntető törvénykönyv értelmében, csak büntetést szabhat ki a bíróság, vagyis nem alkalmazható pl. javítóintézeti nevelés vagy újabb próbára bocsátás. A büntetések köre a közérdekű munka, a pénzbüntetés, a felfüggesztett szabadságvesztés vagy végrehajtandó szabadságvesztésekre korlátozódik, ami azért problematikus, mert a közérdekű munka és pénzbüntetés limitáltan alkalmazható a fiatalkorúak körében. A közérdekű munka büntetés ez év április 15-én történt megváltozása – amely szerint közérdekű munka kiszabható már azzal a vádlottal szemben, aki az ítélethozatalkor betöltötte a 16. életévét – pozitív változást (is) eredményezhet a jogalkalmazásban, a fokozatosság és a specializáció elvének érvényesítése által. A közérdekű munka-büntetés ugyanis – megfelelő munka kiválasztása esetén – kellőképpen szolgálhatja a fiatal visszatartását a további bűncselekmény elkövetésétől, illetőleg megteremtheti a lehetőséget arra, hogy nagyobb tárgyi súlyú bűncselekmény esetén a bíróság ne legyen a felfüggesztett szabadságvesztés kiszabásának kényszerével terhelve. 
A legnagyobb gondot azonban az okozza, amikor a fiatalkorú több bűncselekményt követ el, és egy részük nagyobb súlyú. Ekkor ugyanis a fiatalkorúra már felfüggesztett szabadságvesztés, majd – ha a bűncselekményt a felfüggesztett fogház- vagy börtönbüntetés hatálya alatt követi el – végrehajtandó szabadságvesztés vár. Még, ha a szabadság elvonással járó büntetések és intézkedések csak ultima ratio-ként is jelennek meg a fiatalkorúak büntetési rendszerében, a jog – korlátozott lehetőségei okán – viszonylag „hamar” belecsúszhat egy fiatalkorú az elzárást tartalmazó szankcióba, amely azonban csak a legritkábban jelentheti a fiatalkorú bűntettes „helyes irányú fejlődését és azt, hogy hasznos tagjává váljon a későbbiekben a társadalomnak”. 
Az OKRI kutatói 2007-ben széleskörű felmérést végeztek a fiatalkorúak igazságszolgáltatási rendszerének hatékonyságát vizsgálva.9 Kvalitatív és kvantitatív kutatási módszereket egyaránt alkalmazó felmérésük 3 különálló kutatási blokkból állt:
(1) Kérdőíves felmérés: A fiatalkorú bűnelkövetői út- és profilelemzés érdekében a.) 143 javítóintézeti nevelésből elbocsátott és b.) 220 vádhalasztás alatt álló fiatal körében kérdőíves felmérést végeztek. 
(2) Ügyforgalmi statisztika adatelemzés: A vizsgálat második kutatási blokkjában a bűnelkövető fiatalok számának nagyságrendjét, a jelenség kiterjedtségét és természetét, valamint a bűnismétlő fiatalok jellemzőit kísérelték meg feltárni. Ennek érdekében az ügyészségi ügyforgalmi adatokból leválogatták a vizsgálati alapmintában szereplő fiatalkorúakkal szemben indított eljárásokkal kapcsolatos információkat. A mintában szereplő személyek anonimitását és személyes adatainak védelmét szintén kódszámos rendszer biztosította. Az alapmintában szereplő 1295 személlyel szemben összesen 15698 eljárás folyt. (Az adatkeresés utolsó időpontja: 2007. augusztus.)
A minta tisztítása után a fiatalkorú elkövetők ellen indult eljárásokkal kapcsolatos elemzés 1196 kódszámmal azonosított személlyel, illetve 12.406 eljárással kapcsolatos információkat tartalmazza.
(3) Szakmai fókuszcsoport: A kutatás során fókuszcsoport módszerrel gyűjtötték egybe az érintett szakemberek álláspontjait és javaslatait. E kutatási blokk résztvevőit a bűnelkövető fiatalokkal kapcsolatos szakmai-társadalmi reakciók (szerepek) szerint kialakított négy tematikus fókuszcsoportba hívták meg.
A kutatás során igen kedvező kép rajzolódott ki a javítóintézetekről. A bekerülő fiatalok többsége nem büntetésként, hanem egyfajta segítségként élte meg az ott töltött időt, amely lehetőséget adott számukra, hogy szakítsanak korábbi magatartásukkal, és ehhez a folyamathoz megfelelő segítséget is kaptak. Az intézetekben dolgozó nevelők rendkívül jól szerepeltek. A fiataloknak kedvező tapasztalataik vannak velük kapcsolatban, és az összegyűjtött adatok azt bizonyítják, hogy a többségnek valós és hasznos segítséget nyújtottak. A vizsgálat eredményei szerint a javítóintézeti elhelyezés nagyon hasznos jogintézmény, a bekerülő speciális populáció számára reális lehetőséget teremt életvezetési problémáik egy részének megoldására, és több területen javítja az intézetben nevelt fiatalok esélyeit.
A vizsgálat során két jogintézmény működését vizsgálták meg és hasonlították össze: a vádhalasztást és a javítóintézeti nevelést. Az empirikus vizsgálat adatai alapján megállapítható, hogy a két jogintézmény alkalmazása eltérő szociális összetételű csoportokat érint. A javítóintézeti nevelésre ítéltek szociális körülményei sokkal kedvezőtlenebbek, mint azoknak, akiknél vádhalasztásra került sor. A javítóintézetbe került fiatalok rosszabb anyagi helyzetben vannak, jelentős részüknél a család jövedelme nem haladja meg a minimálbért, és magas a roma származásúak aránya. A családi kötelékeik gyengébb kötődést jeleznek. A deviáns viselkedéshez vezető út már gyermekkorban elkezdődik. A családi viselkedési mintában gyakrabban fordul elő bűnelkövetés. Az iskolában rosszul teljesítenek, sokan évet ismételnek, néhányan többször is. Az iskolai gyermekközösségbe nehezen, vagy egyáltalán nem illeszkednek be. Iskolázottságuk messze elmarad a lakossági átlagtól. Korai életkorban felértékelődik a kortárs csoportok szerepe, s olyan csoportokba kerülnek, ahol elfogadott a normaszegő viselkedés. Az általuk elkövetett bűncselekmények súlyosabbak. Magas a rablást és a betöréses lopást elkövetők aránya. Az általuk adott információk szerint a kapott büntetés sok pozitív hatással is jár számukra. Esetükben a javítóintézeti nevelés hatékony segítő és értékrend-formáló szerepet játszik. Jelentős részük hasznosnak tartja az intézetben eltöltött időt. Az intézeti nevelés pozitívan befolyásolja a bűnözéssel kapcsolatos attitűdjüket, de a változás után is közelebb vannak a bűnözői attitűdökhöz, mint az átlagnépesség. A javítóintézet sok pozitív változást képes elérni, de önmagában nem tudja ellensúlyozni a korábbi szocializációs folyamatokat, és a fiatalok egy részénél nem bizonyul eredményesnek. 
A vádhalasztás jogintézményét egy kedvezőbb szociális összetételű bűnelkövetői csoport esetében alkalmazzák. A családi körülményeik többségében rendezettek. A családok átlagos anyagi helyzetben vannak, de akad kifejezetten jómódú szülőkkel rendelkező fiatal is. Az iskolai problémák ebben a csoportban is korán jelentkeznek, de kevesebb az évismétlések száma és többen szereznek középiskolai végzettséget, bár az iskolázottságuk elmarad az országos átlagtól, diploma megszerzése ritkán fordul elő. Ezek a bűnelkövetők kisebb súlyú bűncselekményeket követnek el, jellemzően lopást, de gyakori a garázdaság és a rongálás. A vádhalasztással együtt elrendelt pártfogó felügyelet kevésbé befolyásolja az életüket, mint a javítóintézet. A pártfogókkal többségében jól együttműködnek, de jelentős értékrendbeli, vagy szocializációs hatást nem vált ki bennük. A bűnismétlés elkerülésében inkább a családra támaszkodhatnak, és támaszkodnak is.
A kutatás ügyforgalmi adatokat vizsgáló elemének eredményei azt jelzik, hogy kisszámú bűnismétlő elkövető aránytalanul nagyszámú bűncselekményt követ el. A vizsgálati mintában szereplő 1.196 fiatalkorú mindegyikükével kapcsolatosan legalább 10 hatósági eljárás folyt. a mintában szereplő fiatalkorúak egy része folyamatosan „foglalkoztatja” a büntető igazságszolgáltatási szerveket. Még csak azt sem mondhatjuk, hogy ezek az ügyek jellemzően bonyolult megítélésű esetek lennének, mivel mindössze 2%-ukban történt szakértői kirendelés, és az ügyek 72%-ánál nem volt szükség a nyomozási határidő meghosszabbítására.
A fiatalkorúakkal kapcsolatos vizsgálatokból ismert, de a hazai kriminálstatisztikai adatok is azt mutatják, hogy a fiatalkorú bűnelkövetők jellemzője a társas elkövetés. Ugyanakkor a minta azt is mutatta, hogy a társas/csoportos elkövetésnél a „kiscsoportos” személyösszesség a jellemző, s ez azonos súlyt képvisel az egyedüli tettesi alakzattal. A fiatalkorúak igazságszolgáltatásának egyik legnehezebben megoldható problémája az, hogy az eljárás alá vont fiatalkorúak több mint 50%-ával 2-4 megye büntető-igazságszolgáltatási hatóságai foglalkoznak. Ehhez hozzávéve a társas/csoportos elkövetés jellegzetességeit, érthetővé válik az eljárások elhúzódása, az áttételek, egyesítések és elkülönítések gyakorlata. Ez a jellegzetesség ugyan érthető, de nem akceptálható, hiszen a fiatalkorú elkövetőknél mindössze egy 4 évet átfogó kohorszról van szó, akiknél nem célszerű teret engedni annak a gyakorlatnak, hogy ezt a négy évet számos fiatalkorú a büntető igazságszolgáltatás kontrollja alatt töltse.
A kutatás adatai alapján úgy tűnik, hogy nem az a jellemző útja a fiatalkorú bűnelkövetőnek, hogy az első kisebb súlyú bűncselekmény elkövetésekor az ügyét elterelik a büntetőeljárás útjáról, majd ha ismét bűncselekményt követ el, akkor az egyéb szankciókat állítja hadrendbe a büntető igazságszolgáltatás, és az út végén „várja” a szabadságvesztés. Sokkal inkább az a helyzet, hogy vannak olyan fiatalkorú elkövetők, akiknek rögtön a zártintézeti kezelés „dukál”. Természetesen a súlyos bűncselekményt elkövető fiatalkorúak számára a tett-arányossághoz igazodó büntetéskiszabási gyakorlat ki is méri a végrehajtandó szabadságvesztést. Van azonban egy olyan kör, amelyhez tartozó fiataloknál a hatóságok „alig várják már”, hogy betöltsék a 14. életévüket, és valódi felelősségre-vonásban részesítsék őket. Az adatok azt tükrözik, hogy a büntető-igazságszolgáltatási szervek számára nem az igazán súlyos bűncselekmények (amely egyébként a fiatalkori bűnözésre kevéssé jellemző) időben történő elbírálása, hanem a sokszoros és folyamatos bűnismétlés detektálása jelent gondot. A hatóságok kommunikációs és együttműködési készsége alacsony, ezért az eljárások annak okán is elhúzódhatnak, hogy az egyik hatóság nem tud a másik hatóság eljárás alá vont személlyel kapcsolatos eljárási cselekményeiről.
A Közigazgatási és Igazságügy Minisztérium álláspontja szerint kétségtelen, hogy az egyes törvényeknek a bíróságok hatékony működését és a bírósági eljárások gyorsítását szolgáló módosításáról szóló 2010. évi CLXXXIII. törvény 2011. szeptember l-jével hatályon kívül helyezte a Be. 448. (1) bekezdését, amely a fiatalkorúak tekintetében speciális illetékességi szabályokat rögzített. 2011. szeptember 1-től a Be. általános illetékességi szabályait kell alkalmazni az eljáró bíróságok tekintetében, ami egyben azt is jelenti, hogy a fiatalkorú elkövetőknek a lakóhelyükhöz közelebb eső bíróságon kell megjelenniük. A minisztérium álláspontja szerint fiatalkorúak elleni bírósági eljárás során  tekintettel annak speciális jellegére  továbbra is fontos a különös szakértelem, hiszen az ilyen eljárásban első fokon a tanács elnöke (egyesbíró), másodfokon és  a Kúriát kivéve  harmadfokon a tanács egyik tagja az Országos Bírósági Hivatal elnöke által kijelölt bíró. A másod- és harmadfokú eljárásban nem szükségképpen a tanács elnöke a kijelölt bíró, azonban annak sincs akadálya, hogy akár több, vagy valamennyi tag is kijelölt bíró legyen. A Be. 448. (3) bekezdése rögzíti, hogy az első fokú bíróságon a tanács egyik ülnöke pedagógus kell, hogy legyen. A fentiekre figyelemmel a miniszter álláspontja szerint a speciális bírósági tanács előtti eljárás a hatályos szabályozás szerint is megvalósul.
Az Országos Bírósági Hivatal (OBH) elnökétől kapott tájékoztatás alapján a bíróságok többsége nem tartja szükségesnek a külön bíróságok létrehozását. A megkeresésemre adott tájékoztatás alapján ez szemben állna a közelmúlt törvényalkotásával, a 2010. évi CLXXXIII. törvénnyel kodifikált eljárásjogi változtatásokkal. Az elnök utalt továbbá arra is, hogy a fiatalkorúak ügyében eljáró bírósági tanács vagy az egyesbíró speciális annyiban, hogy az első fokon eljáró tanács elnöke, vagy az egyesbíró, illetve másod- és harmadfokon a tanács egyik tagja fiatalkorúak elleni eljárás lefolytatására kijelölt bíró, s első fokon a tanács egyik ülnöke pedagógus, aki a gyermekek, fiatalkorúak nevelésével kapcsolatban nemcsak elméleti, de gyakorlati tapasztalatokkal is rendelkezik.
A fiatalkorúakkal szembeni eljárás szakmaiságának biztosítása, a fiatalkorúval szemben alkalmazandó joghátrány meghatározása céljából megfogalmazódott olyan vélemény is, hogy a fiatalkorúak ügyében a bíróság minden esetben tanácsban járjon el. A fiatalkorúak esetében tehát a tanácsban történő eljárás nem a vád tárgyát képező cselekmény súlyától függően kerülne a fiatalkorúak tanácsa elé.
Külön bíróság felállítását öt bíróság (Fővárosi-, Győri Ítélőtábla, Egri-, Pécsi-, Szekszárdi Törvényszék) tartaná indokoltnak.
A Gyulai Törvényszék elnöke indokoltnak tartaná, hogy speciális tanácsok járjanak el azokban az esetekben is, amikor a sértettek kiskorúak, különösen, ha nemi erkölcs elleni bűncselekmény, illetve családon belüli erőszak áldozatai.
A Kúria elnökének véleménye szerint, bár a fiatalkorúak bíróságára vonatkozó, kizárólagos illetékességet előíró rendelkezést – a Legfelsőbb Bíróság és az alsóbb szintű bíróságok többségének javaslata alapján – a 2010. évi CLXXXIII. törvény 2011. szeptember 1. napjával hatályon kívül helyezte, így jelenleg a fiatalkorúak büntetőügyeiben bármely bíróság eljárhat, azonban a Bjt. továbbra is tartalmazza, hogy a fiatalkorúak ügyeiben eljáró bírákat az OBH elnöke, korábban OIT jelöli (jelölte) ki [régi Bjt. 14.  § (3) bek., új Bjt. 30.§ (2) bek]. A szakmai vélemény alapján ez a szabályozás következetlen, mivel a fiatalkorúak ügyeiben eljáró bírák kijelölése formalitás akkor, amikor ilyen ügyeket minden első fokon eljáró büntető ügyszakos bíró tárgyalhat [92/2011. (VI. 7.) OIT határozat].
A Kúrai elnöke sem szakmai, sem munkaszervezési-igazgatási szempontból nem tartja célszerűnek külön bíróságok (szakbíróságok) felállítását a fiatalkorúak elleni és az ún. vegyes ügyek, valamint a kiskorú sértettek ellen elkövetett bűncselekmények elbírálására. Véleménye szerint a fiatal felnőtt kor a Csemegi-kódex hatálybalépése óta töretlen ítélkezési gyakorlat szerint enyhítő körülmény, ugyanakkor nem hagyható figyelmen kívül az a sajnálatos tény, hogy a fiatal felnőtt korú korosztály kriminalitása igen magas, ezért e korosztályra nézve sem tartja indokoltnak szakbíróságok szervezését.
A fentieket összegező álláspontom szerint, a fiatalkorúak külön bíróságainak megszüntetése a gyermekek gondoskodáshoz és védelemhez való jogával, és – tekintettel arra, hogy az átalakítás következtében nem látom biztosítottnak a büntető igazságszolgáltatásban a gyermek életkorának megfelelő speciális követelmények érvényesülését – a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben idéz elő visszásságot .
Az Alaptörvény rendelkezéseinek sérelmén túl, nemzetközi kötelezettségvállalásaink sem teljesültek, hiszen − a fiatalkorúak ügyében eljáró külön bíróságok megszüntetésével és a fiatalkorúak büntetőbíráskodására vonatkozó hatályos szabályozás kialakításával egyidejűleg − az Országgyűlés elmulasztotta megalkotni a Gyermekjogi Egyezményben szereplő követelményeket érvényre juttató jogszabályokat.
Felhívom a figyelmet egyúttal arra, hogy a gyermekbarát rendőrségi kihallgatószobák későbbiekben tárgyalt felállításának kérdése mellett, a gyermek- és fiatalkorúak életkori sajátosságainak megfelelő bírósági infrastruktúra hiánya szintén visszásságot okoz a gyermekek gondoskodáshoz és védelemhez, valamint, a tisztességes eljáráshoz való jogaival összefüggésben.

3. A szabálysértési elzárás kérdését illetően
Megkeresésemben választ vártam arra, hogy milyen tapasztalatok állnak rendelkezésre a szabálysértési eljárásokban elzárt fiatalkorúakról, s az elzárás időtartama alatt biztosíthatóak-e az életkori sajátosságnak megfelelő körülmények.
A belügyminiszter és a közigazgatási és igazságügyi miniszter tájékoztatása szerint 2012. április 15-től a szabálysértési elzárás végrehajtását foganatosító intézetek kijelöléséről szóló 42/20 12. (III. 20.) Korm. rendelet előírásainak megfelelően a fiatalkorúakkal szemben indult szabálysértési eljárások során a terhükre kiszabott elzárás helyeként kizárólag büntetés-végrehajtási intézet jelölhetők ki.
A rendőrségi fogdák rendjéről szóló 19/1995. (XII. 13.) BM rendelet kifejezetten rögzíti a felnőtt korúaktól való elkülönítés kötelezettségét, emellett a kapcsolattartás, az élelmezés, valamint a nyilvántartott adatok köre vonatkozásában is tartalmaz többletszabályokat. A vonatkozó jogszabályi rendelkezésekben, valamint a Rendőrség Fogdaszolgálati Szabályzatának kiadásáról szóló 19/1996. (VIII. 23.) ORFK utasításban rögzített követelmények maradéktalan betartása mellett a fiatalkorúak rendőrségi fogdákban való fogva tartása megoldható az érintett alapjogi követelmények tiszteletben tartásával.
Az OKRI igazgatója a kérdésre adott válaszában felhívta a figyelmet arra, hogy ez az a terület, amelyben égető szükség lenne egy átfogó kutatás indítására, részben a gyermekjogok érvényesülésének vizsgálatára, részben a jogintézmény működtetésével járó költségek megbecslésére. Csupán sporadikus információk állnak rendelkezésre arról, hogy hány fiatalkorút érint az elzárás. Az előzetes hatástanulmány készítésének elmaradása következtében pedig a költséghatékonyság vizsgálatának szükségességét egy-egy véletlenszerűen tudomásra jutott ügy is jelzi. 
Példa: 2011-ben a tököli büntetés-végrehajtási intézetbe fogadtak be egy 17 éves fiatalkorú fiút. A fiatalkorú 2 üveg Hubertus szeszesitalt lopott a boltból, s ezzel tulajdon elleni szabálysértést követett el. A cselekménnyel okozott kár 1.447.- Ft volt, amely rögtön megtérült, mivel a fiatalembert tetten érték. Jogkövetkezményként 20 nap elzárással sújtották. Mivel a cselekmény pénteken történt, a hétvégét fogdában töltötte, majd a hétfői körszállítással került Tökölre. A befogadás gyors ütemben lezajlott, de az iskolai oktatásba nem tudták beilleszteni a fiatalt. A befogadási mechanizmus befejeződését követően szinte azonnal kezdeni kellett a szabadítást, amikor is kiderült, hogy a fiatalkorúnak nincs pénze hazautazni. 
Ha összeszámoljuk, hogy az állam mennyi pénz költött erre az ügyre, az alábbi összegekkel kell számolnunk: 
napi ellátás (20x8.000.- Ft) 	= 160.000.- Ft
körszállítás (kb. 300 km)	=  20.000.- Ft
hazaút vonatköltsége           	=    8.720.- Ft
összesen: 			  188.720.- Ft
A kedvezőtlen egyenleget tovább rontja, hogy a fiatalkorú feltehetően megtanult néhány olyan dolgot a 20 napi elzárás alatt, amit „nem kellett volna”. Az azévi szabályok szerint még tanköteles volt, de nem járt iskolába, s csak remélhető, hogy a jegyző elfogadta a büntetés-végrehajtási intézet igazolását az iskolai mulasztásra.
Az AJB-5980/2010. számú jelentésemben − egy konkrét ügy kapcsán − megállapítottam, hogy a gyermekek gondoskodáshoz és védelemhez, valamint személyes szabadsághoz való jogával ellentétes a szabálysértési törvénynek az a rendelkezése, amely nem tekinti gyermeknek a fiatalkorút, megszünteti az elzárásuk tilalmát, meghatározza elzárásuk lehetséges időtartamát, sőt azt is megengedi, hogy a fiatalkorúra kiszabott pénzbírságot elzárásra változtassák. Az előzmény az volt, hogy az Országgyűlés 2010. augusztus 19-ei hatállyal úgy módosította a szabálysértési törvényt, hogy törölte belőle azokat a rendelkezéseket, amelyek fiatalkorúak esetében tiltották az elzárás kiszabását, illetve a pénzbüntetés elzárásra változtatását.
A visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében az akkor hatályos, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 25. §-a alapján felkértem a belügyminisztert, hogy fontolja meg a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXXIX. törvény 14. § (2) bekezdése, 15. §-a, 17. § (2) bekezdése, 29. § (1) bekezdése és 77. § (1) bekezdése olyan módosításának, kiegészítésének a kezdeményezését, amely megszünteti a fiatalkorúak szabálysértési őrizetbe vételének és elzárása elrendelésének lehetőségét, illetve amely az Szabstv. alkalmazásában korrigálja a fiatalkorú fogalmát.
A belügyminiszter válaszában a többi között arról tájékoztatott, hogy 2011-ben a szaktárca tervezi a szabálysértési törvény teljes felülvizsgálatát és új törvényi koncepció előkészítését. Konkrét kérdésre válaszolva a miniszter kifejtette, hogy a szabálysértési törvény módosításával meg kívánta szüntetni a jogkövetkezmények különbözőségét a tulajdon elleni szabálysértést elkövető fiatalkorúak és felnőttek között a jogalkotó, ugyanis eszköztelen volt a fiatalkorú elkövetővel szemben, az elzárás pedig – a jogalkotó álláspontja szerint – a fiatalok személyiségének formálásához járul hozzá. A miniszter válaszában tartalmilag nem vitatta az ombudsmani megállapításokat és az alkotmányosság helyreállítása érdekében tett javaslatokkal szemben sem hozott fel ellenérveket.
Ezt követően az Országgyűlés a Kormány előterjesztésére 2011. december 23-án elfogadta a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvényt, amely 2012. április 15-én lép hatályba. Az új Szabstv. szabályozása továbbra is fenntartja a fiatalkorúak esetében mind az elzárás, mind a pénzbüntetés elzárásra változtatásának lehetőségét, mindezek alapján a jelentésben a szabályozás kapcsán megállapított visszásságok mind a jelen pillanatban hatályos, mind pedig az újonnan alkotott szabálysértési törvény vonatkozásában fennállnak. A helyzet abszurditását álláspontom szerint jól szemlélteti, hogy közérdekű munka csak 16 év feletti gyermekkel szemben szabható ki, ugyanakkor egy 14 év feletti gyermeket elvben elzárásra lehet ítélni.
A Szabstv. 2010. augusztus 19-ig hatályos szövege kifejezetten előírta, hogy nincs helye elzárásnak, valamint a pénzbüntetés elzárásra történő átváltoztatásnak, ha az eljárás alá vont személy fiatalkorú [15. § a) pontja és 17. § (2) bekezdés a) pontja]. Az Szabstv. jelenleg is hatályos 29. § (1) bekezdése alapján pedig a szabálysértési törvény alkalmazásában fiatalkorú az, aki a szabálysértés elkövetésekor a tizennegyedik életévét betöltötte, de a tizennyolcadikat még nem. A 2010. augusztus 19-étől hatályos Szabstv. szövege a fiatalkorúak esetében az elzárás, illetve az elzárásra történő átváltoztatás tilalmát már nem tartalmazza, a 14. § (2) bekezdésében pedig előírja, hogy az elzárás legrövidebb időtartama egy nap, leghosszabb tartama – a 24. § (1) bekezdésében foglaltak kivételével – hatvan nap, fiatalkorú esetén harminc nap. Az elzárás végrehajtása során a fiatalkorút a felnőtt korútól el kell különíteni. 
A 2012. december 29-én elfogadott és kihirdetett, 2012. április 15-étől hatályos új Szabstv.-ben a jogalkotó fenntartotta annak a lehetőségét, hogy fiatalkorú, 18 év alatti személlyel szemben elzárást lehessen kiszabni, illetve a pénzbüntetést elzárásra lehessen változtatni. Az új Szabstv. 27. §-a továbbra is tartalmazza, hogy a szabálysértési törvény alkalmazásában fiatalkorúnak az minősül, aki a szabálysértés elkövetésekor a tizennegyedik életévét betöltötte, de a tizennyolcadikat még nem. Az új Szabstv. 27. § (1) bekezdése – kvázi garanciális jellegű szabályként – arról rendelkezik, hogy a szabálysértési elzárás leghosszabb tartama fiatalkorú esetén – szemben a maximális 60 nappal – legfeljebb harminc nap, halmazati büntetés esetén negyvenöt nap lehet.
Az új Szabstv. 27. § (5) bekezdése további garanciaként rögzíti azt is, hogy fiatalkorúval szemben közérdekű munkát akkor lehet kiszabni, ha a határozat meghozatalakor betöltötte a tizenhatodik életévét. Az új Szabstv. végül – ugyancsak garanciális jellegű szabályként – a 134. § (1) bekezdésében előírja, hogy ha az eljárás adatai alapján a fiatalkorúval szemben előreláthatólag szabálysértési elzárás, közérdekű munka vagy pénzbírság kiszabására kerül sor, a meghallgatástól nem lehet eltekinteni.
A jelentésben is kiemeltem, hogy a fiatalkorúakkal szemben a 72 órás szabálysértési őrizet elrendelésének, mint aránytalan szabadságkorlátozásnak a lehetőségét is aggályosnak tartom. A szabálysértési őrizettel kapcsolatban mind a hatályos, mind az új Szabstv. [77. § (1) bekezdés, illetve 73. § (1) bekezdés] nagyon hasonló fogalmazásmódban arról rendelkezik, hogy a rendőrség szabálysértési elzárással is büntethető szabálysértés esetén a tetten ért eljárás alá vont személyt gyorsított bírósági eljárás lefolytatása céljából őrizetbe veheti. Tekintettel arra, hogy 2010. augusztus 19-e óta a 18 év alatti fiatalkorú személyekkel szemben – amennyiben elzárással is sújtható szabálysértésen érik tetten, ennek kapcsán fogják el – általánosan alkalmazható az elzárás (kizárt a mentesülés), a szabálysértési hatóság egy 14 évnél idősebb gyermeket is akár 72 óra időtartamú szabálysértési őrizetbe helyezhet.
Az Alaptörvény IV. cikk (1) bekezdése alapján mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz. Az Alaptörvény szövege, ahogyan a korábbi Alkotmány is, a nemzetközi emberi jogi sztenderdeket, mintákat követve szabályozza a személyes szabadsághoz való alapvető jog alapvető elemeit, a jogkorlátozás feltételeit, a szabadságtól megfosztás speciális garanciáit. [Lásd különösen a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának 9. cikkét, valamint az Emberi Jogok Európai Egyezményének 5. cikkét.] A személyi szabadság alapjogával kapcsolatban az alkotmánybírósági gyakorlat elsősorban arra mutatott rá, hogy e jog érvényesülése vizsgálható valamennyi – a személyi szabadságot valóban érintő – állami intézkedés alkotmányossági megítélésekor. Az Alkotmánybíróság döntéseiben jelezte, hogy a személyes szabadsághoz való jog érdemben felhívható valamennyi, a mozgás és a helyváltoztatást is korlátozó jogszabály alkotmányossági megítéléséhez: e jogok korlátozásának alkotmányossága, az alapjogok korlátozására irányadó követelmények figyelembevételével dönthető el.
Az alkotmánybírósági gyakorlat áttekintése során megállapítható, hogy a személyes szabadsághoz való jogot nem általános szabadságjogként értelmezte, annak tartalmát sokkal inkább a fogva tartástól és más jelentős szabadságelvonástól való mentesség biztosításában jelölte meg. Az Alkotmánybíróság szerint a személyes szabadsághoz való jog korlátozható, ugyanakkor a szabadságkorlátozásával szemben fennálló alkotmányos követelmény, hogy a korlátozás feleljen meg a szükségesség és arányosság kritériumának. Álláspontom szerint az Alaptörvény alapján a személyi szabadságkorlátozások előírása során a jogalkotót kötik – a büntetőjogi szankciórendszer ultima ratio jellegéből kiindulva – mind formai (törvényben történő előírás), mind tartalmi (szükségesség és arányosság) alkotmányossági feltételek.
Az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdése alapján minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz. Az idézett rendelkezés a gyermekek védelmének alkotmányos alapja, amely szerint minden gyermeknek joga van elsősorban a családja, másodsorban az állam és – kivételesen – a társadalom részéről arra a védelemre és gondoskodásra, amely a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges. Irányadónak tartom továbbra is azt az alkotmánybírósági megállapítást, amely szerint a gyermeknek elsődlegesen a családtól kell a szükséges védelmet és gondoskodást megkapnia, ezt azonban kiegészíti, meghatározott esetben pedig pótolja, helyettesíti az állami intézményvédelmi kötelezettség. Az Alkotmánybíróság szerint az állam szerepe a gyermekek védelmében és a róluk való gondoskodásban az, hogy meghatározza a gyermekek alapvető jogai érvényesítésének garanciáit, továbbá létrehozza és működtesse a gyermekek speciális védelmét biztosító intézményrendszert.
A speciális védelem biztosításának kötelezettségéből kiindulva a büntetőjogi és szabálysértési szankciórendszer kialakítása során a gyermekek személyi szabadságának korlátozásakor – az Alaptörvény XVI. Cikk (1) bekezdéséből kiindulva – a mindenkori törvényalkotónak különleges figyelemmel, a 18 éven aluli gyermekek jogainak és mindenek felett álló érdekének figyelembe vétele mellett kell eljárnia: a szabadságelvonás álláspontom szerint alapos alkotmányossági indokolásra szorul, csak végső eszközként alkalmazható. A 18 éven aluli gyermekek esetében önmagában a bűnmegelőzéshez fűződő, elvont társadalmi érdek érvényesítése nem indokolhatja a szabadságelvonás alkalmazását.
Az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése értelmében alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. E rendelkezés gyakorlatilag leképezi és az Alaptörvény szintjére emeli az Alkotmánybíróság által kialakított, az alapjog-korlátozás elsődleges mércéjeként alkalmazott szükségességi-arányossági tesztet. Az Alaptörvény értelmében a jogkorlátozás célja tehát minden esetben más alapvető jog érvényesülése, illetve valamely alkotmányos érték védelme kell, hogy legyen. Az Alkotmánybíróság korábbi, az Alaptörvény I. Cikk (3) bekezdése alapján továbbra is irányadó gyakorlata értelmében, a korlátozó törvénynek nagyobb a súlya, ha közvetlenül másik alanyi alapjog érvényesítésére és védelmére szolgál, kisebb, ha ilyen jogokat csakis mögöttesen, valamely „intézmény” közvetítésével véd, s legkisebb, ha csupán valamely elvont érték önmagában a tárgya (pl. a köznyugalom).
A szabálysértési elzárás, illetve ezzel szoros összefüggésben a pénzbüntetés elzárásra való átváltoztatása, mint szankció, valamint a szabálysértési őrizet, mint kényszerintézkedés egyértelműen korlátozza az eljárás alá vont személyek személyes szabadsághoz való jogát. Az eljárás alá vont fiatalkorú, azaz az Szabstv. és az új Szabstv. alapján a 14 évnél idősebb, de 18 évnél fiatalabb személyek esetében a rövid időtartamú szabadságelvonás, az elzárás, illetve a szabálysértési őrizet alkalmazásának lehetősége szükségtelenül és aránytalanul korlátozza a gyermekek személyes szabadsághoz, valamint védelemhez és gondoskodáshoz való jogait, nem szolgálja a gyermek legfőbb érdekét.
Egyrészt nem igazolható, hogy a rövid időtartalmú szabadságelvonás helyett a törvényalkotó számára nem áll rendelkezésre olyan enyhébb jogkorlátozással járó lehetőség (szankció, intézkedés), amellyel hatékonyan felléphet a fiatalkorúak által elkövetett jogsértésekkel, például a miniszteri válaszban is említett vagyon elleni szabálysértések elkövetőivel szemben. Ide sorolhatóak példaként a közérdekű munka, a kompenzáció, a kár helyreállítása, illetve a gyermekvédelmi eszközök használata.
Másrészt – ahogyan azt a jelentésben szereplő konkrét intézkedés is jól szemlélteti – a 18 éven aluli gyermekek, a szabálysértési törvény szóhasználatában fiatalkorú személyek esetében, a szabadságelvonással okozott közvetlen és közvetett hátrány és sérelem nem áll arányban az elérhető eredményekkel sem. Az arányosság követelménye kapcsán irányadó nemzetközi emberi jogi, gyermekjogi egyezményekben lefektetett alapkövetelmények (lásd az indoklás 3. pontban) értelmezése szerint a kisebb súlyú jogsértések elkövetése esetén kifejezetten hátrányos, komoly negatív behatással jár a szabadságelvonás alkalmazása. A fiatalkorúakkal szembeni büntetőjogi felelősségre vonás elsődleges célja a nevelés és a megelőzés, amelyet a rövid időtartamú szabadságelvonás nem képes biztosítani. A gyermekeket érintő szabálysértési szankciók alkalmazása során az alkotmányosan szükséges „más elbánást” nem garantálja az, hogy az Szabstv. és az új Szabstv. alapján az elzárás maximális időtartama fiatalkorúak esetében rövidebb (60 nap helyett 30, illetve 45 nap).
A néhány napos elzárás álláspontom szerint nemhogy javító, visszatartó erővel rendelkezik, hanem éppen ellenkezőleg, káros hatású. Az elzárás alkalmazása – mint arra a jelentésben vizsgált ügy is például szolgál, hiszen az egyik előállított fiatalkorút kórházi pszichiátriára kellett szállítani – pszichés megterheléssel is párosul, ami egy 18 év alatti számára sokkal nagyobb kárt okozhat, mint maga a személyi szabadság korlátozása.
Az ENSZ Gyermekjogi Egyezménye 1. cikkében deklarálja, hogy az Egyezmény vonatkozásában „gyermek az a személy, aki tizennyolcadik életévét nem töltötte be”, kivéve, ha a rá alkalmazandó jogszabályok értelmében nagykorúságát már korábban eléri. A 3. cikk 1. pontja pedig arról rendelkezik, hogy a szociális védelem köz- és magánintézményei, a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és a törvényhozó szervek minden, a gyermeket érintő döntésükben a gyermek legfőbb érdekét veszik figyelembe elsősorban.
A kifogásolt törvényi szabályozással összefüggésben lényeges az Egyezmény 37. cikk b) pontja, amelyben azt a kötelezettséget fogalmazza meg, hogy az Egyezményben részes államok gondoskodnak arról, hogy gyermeket törvénytelenül vagy önkényesen ne fosszanak meg szabadságától. A gyermek őrizetben tartása vagy letartóztatása, vagy vele szemben szabadságvesztés-büntetés kiszabása a törvény értelmében csak végső eszközként („as measure of last resort”) legyen alkalmazható a lehető legrövidebb időtartammal.
A Gyermekjogi Egyezmény 40. cikkének 1. pontja arról rendelkezik, hogy az Egyezményben részes államok elismerik a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított, vádolt vagy abban bűnösnek nyilvánított gyermeknek olyan bánásmódhoz való jogát, amely előmozdítja a személyiség méltósága és értéke iránti érzékének fejlesztését, erősíti a mások emberi jogai és alapvető szabadságai iránti tiszteletét, és amely figyelembe veszi korát, valamint a társadalomba való beilleszkedése és abban építő jellegű részvétele elősegítésének szükségességét. Ugyancsak a 40. cikk 4. pontja rögzíti, hogy a részes államoknak rendelkezések egész sorát, így különösen a gondozással, az irányítással és a felügyelettel, a tanácsadással, a próbára bocsátással, a családi elhelyezéssel, általános és szakmai oktatási programokkal és nem intézményes megoldásokkal kapcsolatban rendelkezéseket kell hozni annak érdekében, hogy a gyermekek számára jólétüknek megfelelő, valamint helyzetükhöz és az elkövetett bűncselekményhez mért elbánást lehessen biztosítani.
Álláspontom szerint a 18 éven aluli személyek szabálysértés elkövetése miatti elzárásának, illetve szabálysértési őrizetbe vételének lehetősége tételesen ellentmond több, az Egyezményben kifejezetten lefektetett és Magyarországra nézve is kötelező erejű alapelvnek. Már a jelentésben is kifejtettem, hogy az Egyezményből következő egyik kiemelt alapelv, hogy fiatalkorúval szemben szabadságelvonással járó szankció csak a végső eszköz lehet, tehát csak akkor lehet alkalmazni, amikor már semmilyen más eszköz nem áll rendelkezésre. A másik lényeges alapelv a fokozatosság elve: nem lehet a legkisebb súlyú deliktumért, egy szabálysértésért rögtön a legsúlyosabb szankciót, a szabadságelvonást (őrizetbe vételt, elzárást) alkalmazni. A harmadik, a magyar jogalkotóra nézve kötelező alapelv a nevelés elve: fiatalkorú személyek esetében az egész eljárásban – függetlenül attól, hogy milyen fajta szankciót alkalmaznak vele szemben – a nevelési célnak kell érvényesülnie. Az Egyezmény idézett cikkeinek tartalmával kapcsolatban, a kérdés megítélése szempontjából kiemelhető az ENSZ Gyermekjogi Bizottsága 10. sz. átfogó kommentárjának vonatkozó rendelkezései, valamint az ENSZ Közgyűlésének több határozata is10.
Valamely szabálysértési cselekmény elkövetése – álláspontom szerint – nem tekinthető olyan súlyú jogsértésnek vagy bűntettnek, amely indokolná a végső és kivételes eszközként alkalmazandó szabadságelvonást 18 év alatti fiatalkorú személyek esetében. Az elzárás alkalmazhatóságának megteremtésekor és fenntartásakor a törvényalkotó nem vette figyelembe a gyermek legfőbb érdekét. A jogsértést legsúlyosabban megtorló, represszív szabadságelvonó büntetés helyett alkalmazható alternatív jellegű szankciók és intézkedések, valamint a közvetítői eljárás alkalmazásának hiánya, illetve súlyos korlátozottsága nem biztosítja a fokozatosság és a nevelés elvének érvényesítését, az okozott sérelem vagy kár helyreállítását, 18 éven aluli fiatalkorú elkövetők valódi reszocializációját. 
A fiatalkorú személyek esetében ráadásul – megfelelő jövedelem, illetve szülői, rokoni segítség hiányában – gyakrabban felmerülhet a pénzbüntetés elzárásra való átváltoztatásának lehetősége. Megjegyzendő továbbá, hogy – tapasztalataim szerint – jelen pillanatban nem biztosított, hogy valamennyi elzárást töltő fiatalkorú személyt elkülönítve, javítóintézetben vagy fiatalkorúak büntetés-végrehajtási intézetében tartsák fogva. Lényeges kiemelni azt is, hogy gyermekvédelmi szempontból – az esetleges nagykorúsítást leszámítva – 18 éves korig minden személy gyermeknek minősül, és amennyiben az életében bármilyen veszélyeztető körülmény (ilyen a szabálysértés elkövetése is) adódik, akkor elsősorban a gyermekvédelmi rendszernek kell segítséget nyújtania a gyermeknek és a családnak.
Az Alaptörvény rendelkezéseinek sérelmén túl nemzetközi szerződésbe ütközik, hogy az Országgyűlés az Szabstv.-ben, valamint új Szabstv.-ben elmulasztotta a kiskorúak védelmét garantáló Egyezmény 3. cikkében, 37. és 40. cikkében szereplő követelményeket érvényre juttató mentesítő szabályok megalkotását.
A fentiek alapján megállapítom, hogy az Alaptörvénnyel és az ENSZ Gyermekjogi Egyezményével is ellentétes a szabálysértési törvénynek az a rendelkezése, amely a fiatalkorúak esetében lehetővé teszi az elzárás, illetve a szabálysértési őrizet elrendelését. Korábbi felhívásaim ellenére az 2012. április 15-étől hatályos új szabálysértési törvény is megtartotta ezeket a lehetőségeket, az Alkotmánybíróságtól kértem a törvény idézett szabályainak felülvizsgálatát. Az Alkotmánybíróságnak benyújtott indítványomban jeleztem azt is, hogy önmagában a megsemmisítés nem orvosolná teljes körűen a fennálló visszásságot, ahhoz szükséges lenne a törvény megfelelő kiegészítése is, ezért annak megállapítását is kértem, hogy nemzetközi szerződésbe ütköző jogi helyzet keletkezett, mert az Országgyűlés a szabálysértési törvényben elmulasztotta azoknak a mentesülési szabályoknak a megalkotását, amelyek érvényre juttatnák a kiskorúak védelmét fokozottan garantáló Gyermekjogi Egyezmény alapelveit.

4. A gyermekkorú (kiskorú) tanúk kihallgatásával összefüggő problémák a büntető- és szabálysértési eljárásban
Az AJB 1143/2012. számú ügyben panaszos édesanya azt sérelmezte, hogy az ellene indult büntetőeljárásban, 14 éves lányát a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Rendőr-főkapitányságon törvényes képviselő, jogi képviselő, felnőtt hozzátartozó jelenléte nélkül hallgatták ki tanúként. A panaszos kifogásolta a gyermekével szemben tanúsított bánásmódot. A panaszban foglaltak kivizsgálása érdekében azzal kerestem meg a megyei rendőrfőkapitányt, hogy – az ügyben keletkezett iratok másolatainak megküldésével – az eljárásról és a kifogásolt kihallgatás körülményeiről tájékoztasson.
A rendőrfőkapitány válaszlevelében tájékoztatást nem adott, a panaszos gyermekének kihallgatásával összefüggésben keletkezett nyomozati iratok, valamint a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Főügyészség vádiratának másolatát küldte meg.
A tanúkihallgatásról készített jegyzőkönyv szerint a gyermek első kihallgatására a büntetőeljárás alapjául szolgáló cselekmény napján, hajnali 4 óra 15 perckor került sor, az eljáró rendőr a cselekmény helyszínéről kísérte be a Rendőr-főkapitányság Életvédelmi Alosztályára. A kihallgatás reggel 7 óra 52 percig tartott. Ekkor a gyermek éppen alig múlt 14 éves, a nyomozati cselekményen két eljáró rendőrön kívül más nem volt jelen. A Be. 80. § alapján a gyermeket arról tájékoztatták, hogy érdekében meghatalmazott ügyvéd járhat el, amennyiben a jogairól való felvilágosítás céljából szükségesnek tartja. Figyelmeztették továbbá a vallomástétel megtagadásának lehetőségére, valamint a hamis vád és a hamis tanúzás törvényes következményeire. A gyermekhez intézett kérdések között szerepelt az is, hogy az édesanyja és a cselekmény helyszínén tartózkodó férfi élettársi kapcsolatban vannak-e. A gyermek válasza az volt, hogy ezt nem tudja megmondani, bár „Tamás is ott aludt a szobában az ágyon, míg én és anya a matracon aludtunk.”A folytatólagos kihallgatáson már a gyermek törvényes képviselője is jelen volt. Ekkor a gyermeket ismét tájékozatták arról, hogy a vallomástételt megtagadhatja. A gyermek élt a mentességi jogával, nem tett vallomást.
A gyermek kihallgatása idején hatályos Be. 68. § (2) bekezdése szerint a kiskorú idézéséről a gondozóját azzal a felhívással kell értesíteni, hogy a megjelenéséről gondoskodjék. Ha a kiskorú a tizennegyedik életévét nem töltötte be, a gondozója útján kell idézni, illetve értesíteni. A kiskorú idézését és értesítését a törvényes képviselőjével is közölni kell. A 86. § (3) bekezdése értelmében a tizennyolcadik életévét meg nem haladott tanú kihallgatásánál a tanú törvényes képviselője és gondozója jelen lehet. A fenti rendelkezések értelmében a törvényes képviselője csak akkor tud dönteni arról, hogy jelen kíván lenni a 18. életévét meg nem haladott tanú kihallgatásán, ha arról tudomást szerez. A törvényes képviselő tájékoztatása a kiskorú kihallgatásáról tehát akkor sem maradhat el, ha a kiskorút nem írásban idézik az eljárási cselekményre.
Jelen ügyben aggályos a kihallgatás időpontja is. A 14 éves gyermek kihallgatására hajnali 4 óra 15 perckor került sor azok után, hogy az éjszakai cselekménysorozat egy-egy részcselekményének szem- és fültanúja volt, azaz az éjszaka egy jelentős részét ébren töltötte. A 14 éves gyermek kihallgatása több mint 3 órán át tartott.
A rendelkezésre álló iratok szerint az intézkedést foganatosító rendőr a törvényes képviselőt/szülőt egyáltalán nem értesítette a gyermek első kihallgatásról. A fiatalkorú tanú törvényes képviselője még csak lehetőséget sem kapott arra, hogy dönthessen a gyermeke kihallgatásán való részvételéről.
Vizsgálatom eredményeként megállapítottam, hogy a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Rendőr-főkapitányság intézkedő rendőre azzal, hogy nem értesítette a panaszos lányának törvényes képviselőjét a kihallgatásról, a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elvével, a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz, valamint a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben visszásságot okozott. A kihallgatás időpontjának megválasztása ugyancsak sérti a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogát, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogot.

5. A 18. életévet meg nem haladott gyermek kihallgatására vonatkozó rendelkezések elemzése
A belügyminiszter irányítása alá tartozó nyomozó hatóságok nyomozásának részletes szabályairól és a nyomozási cselekmények jegyzőkönyve helyett más módon való rögzítésének szabályairól szóló 23/2003. (VII. 23.) BM-IM együttes rendelet kizárólag a 14. életévét be nem töltött tanú esetében határoz meg speciális szabályokat a kihallgatás lefolytatása vonatkozásában. A 22. § (1)- (3) bekezdései szerint a tizennegyedik életévét meg nem haladott személy tanúkénti kihallgatását megelőzően be kell szerezni azokat a bizonyítékokat, amelyek elkerülhetővé teszik a gyermekkorú kihallgatását. Ha a gyermekkorú tanú kihallgatása elengedhetetlen, azt a nyomozó szervnek olyan tagja végezze, aki ilyen irányú felkészültséggel rendelkezik. A gyermekkorú kihallgatását lehetőleg a tanú életkori sajátosságainak megfelelő környezetben kell elvégezni. Ha megalapozottan feltehető, hogy a gyermekkorú tárgyaláson történő kihallgatása fejlődését károsan befolyásolná, a nyomozási bíró általi kihallgatását kell kezdeményezni. A Be. 86. §-ának 2012. július 29. napjától hatályos (3a) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 85. § (3) bekezdésében11 meghatározott figyelmeztetéseket a tizennyolcadik életévét meg nem haladott tanú korára, érettségére figyelemmel, számára érthető módon kell megfogalmazni. 
A Gyermekjogi Egyezmény 12. cikke szerint az Egyezményben részes államok az ítélőképessége birtokában lévő gyermek számára biztosítják azt a jogot, hogy minden őt érdeklő kérdésben szabadon kinyilváníthassa véleményét, a gyermek véleményét, figyelemmel korára és érettségi fokára, kellően tekintetbe kell venni. Ebből a célból lehetőséget kell adni a gyermeknek arra, hogy bármely olyan bírói vagy közigazgatási eljárásban, amelyben érdekelt, közvetlenül vagy képviselője, illetőleg arra alkalmas szerv útján, a hazai jogszabályokban foglalt eljárási szabályoknak megfelelően meghallgassák. Ennek megfelelően a tizennyolcadik életévét be nem töltött tanú kihallgatásánál figyelemmel kell lenni értelmi szintjére és a hatóság eljáró tagjának ezen körülményre tekintettel kell a vallomás előtti figyelmeztetéseket ismertetni.
A szabálysértési eljárás tekintetében a Szabs. tv. 62. § (3)-(8) bekezdései a következőképpen rendelkeznek:
(3) A tanút a vallomás megkezdése előtt figyelmeztetni kell jogaira, kötelezettségeire és a hamis tanúzás, valamint a hamis vád jogkövetkezményeire.
(4) A tizennegyedik életévét be nem töltött személyt csak akkor lehet tanúként meghallgatni, ha a vallomásától várható bizonyíték más bizonyítási eszközzel nem pótolható.
(5) A (3) bekezdésben meghatározott figyelmeztetéseket a tizennyolcadik életévét be nem töltött tanú korára és érettségére figyelemmel, számára érthető módon kell megfogalmazni. A tizennegyedik életévét be nem töltött személy meghallgatása esetén mellőzni kell a hamis tanúzás és a hamis vád jogkövetkezményeire való figyelmeztetést.
(6) A tizennyolcadik életévét be nem töltött tanú meghallgatásán törvényes képviselője is részt vehet.
(8) A kiskorú idézéséről a gondozóját azzal a felhívással kell értesíteni, hogy a megjelenéséről gondoskodjék. Ha a kiskorú a tizennegyedik életévét nem töltötte be, a gondozója útján kell idézni, illetve értesíteni.

Az Országos Kriminológiai Intézet igazgatója rámutatott arra, hogy a 14. életévét betöltött tanú meghallgatásához nem szükséges a törvényes képviselő megjelenése, mindössze annak értesítése a nyomozási cselekményről. Amennyiben a 14 évnél idősebb tanú kihallgatásán a törvényes képviselő nem jelenik meg, de arról az értesítés időben megtörtént, a kihallgatás szabályszerűnek tekinthető. A törvényes képviselő szerepe azonban abból a szempontból is fontos, hogy neki kell gondoskodnia a kiskorú megjelenéséről a nyomozási cselekményen, és amennyiben ezt nem teszi meg, úgy rendbírsággal sújtható. Véleménye szerint a kiskorúak jogainak hathatósabb biztosítása érdekében célszerű lenne, ha a jogszabály nem csupán arra kötelezné az eljáró hatóságot, hogy szabályos formában értesítse az eljárás alá vont fiatalkorú törvényes képviselőjét, vagy gondozóját a kihallgatások időpontjáról, hanem – hasonlóan a 14. év alatti kiskorúakhoz – kívánja meg, hogy a törvényes képviselő – illetve annak hiányában független harmadik személy – jelen legyen az eljárási cselekménynél.
Álláspontom szerint a fentebb idézett jogszabályok nem rendezik megnyugtatóan a 14. életévet betöltött és 18. életévet meg nem haladott gyermek tanúkénti kihallgatásának szabályait. A figyelmeztetések a gyermek korának megfelelő, érthető módon való megfogalmazása mellett a kihallgatás módjának, a kihallgatást végző személyének, képzettségének, a gyermeket jogainak érvényesülésében segítő személy jelenlétének rögzítése elengedhetetlen annak érdekében, hogy a gyermek jogai, elsősorban a védelemhez és gondoskodáshoz, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogai ne sérüljenek.
A fentebb ismertetett, konkrét ügyben történt kihallgatás körülményeiről tanúskodó jegyzőkönyv adatai arra is rávilágítanak, hogy egy 14. életévét éppen betöltött gyermek még nincs tisztában azzal, hogy mit jelent pl. az élettársi kapcsolat fogalma. Felvetik továbbá azt a kérdést is, hogy az eljárási cselekmény lefolytatásának, azaz a gyermek kihallgatásának szükségességét mérlegelő, majd a nyomozati cselekményt foganatosító rendőrök képzettsége, felkészültsége megfelelő volt-e egy ilyen korú gyermek meghallgatásához. 
Hangsúlyozom, hogy a 18 év alatti gyermek korához, érettségéhez nem igazodó tanúkénti kihallgatás mély nyomot hagyhat a gyermekben, esetenként olyan hatások érhetik, amelyek feldolgozásához a későbbiekben szakember segítsége szükséges.
A fentiek alapján megállapítom, hogy a 18. életévét be nem töltött gyermek, büntető- és szabálysértési eljárásban történő tanúkénti kihallgatására vonatkozó speciális, az érettségét, tájékozottságát figyelembe vevő, jogainak érvényesülését segítő szabályok hiánya visszásságot okoz az érintettek védelemhez és gondoskodáshoz, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggésben.

6. A gyermekkorúak kihallgatásának személyi és tárgyi feltételei, különös tekintettel a gyermekbarát kihallgató szobákra
A belügyminiszter tájékoztatása szerint a rendőri állomány tekintetében nincs olyan képzés, amely célirányosan a gyermekekkel való differenciált bánásmódra készítene fel. Az alapképzés, illetve az egyéb képzések tematikájának ugyanakkor részét alkotják a gyermekkor, illetve a többségitől eltérő kulturális háttér miatti differenciált intézkedés szabályai, illetve a tárgykört érintő egyéb ismeretek.
A rendőri állomány kiválasztása vonatkozásában nincs hatályban olyan kritériumrendszer, ami kifejezetten rögzítené, hogy milyen végzettséggel, képesítéssel vagy szakmai gyakorlattal kell annak rendelkeznie, aki a rendőrség hatáskörébe tartozó valamely eljárás keretében gyermekekkel kapcsolatba kerülhet.
A tervek szerint az ORFK pályázatot nyújt be szakemberképzésre a TÁMOP-5.6. 1 .B- 12 „A bűnmegelőzés szempontjából kiemelten fontos, bűnelkövető vagy bűnelkövetés szempontjából veszélyeztetett gyermek- és fiatalkorúak segítése” pályázat keretében az UNICEF Magyar Bizottság együttműködésével. A képzés kereteiben a büntető igazságszolgáltatás résztvevői, rendőrök, ügyészek és bírók kapnának egyfajta alapképzést. A képzés során ismeretet kívánnak nyújtani a gyermeki lét sajátosságairól, amely magyarázatot adhat arra, hogy miért kell a gyermekekkel másként foglalkozni az intézkedések foganatosítása során.
A bűnmegelőzés és a bűnözés elleni speciális programon belül a „Képzés az áldozatvédelem és a családon belüli erőszak területén” elnevezésű európai uniós pályázat országos megvalósítása során 2010. október 27-29-én, a megyei rendőr-főkapitányságok állományából kijelölt 60 mentor – jeles hazai és külföldi szakemberek segítségével történő – képzésére került sor. A képzés keretében nagy hangsúlyt kapott a gyermeki jogok ismertetése, a gyermekek védelme, a gyermekek bántalmazása és elhanyagolása felismerésének elősegítése. A megyei rendőr-főkapitányságokon kívül mentorképzésben a Készenléti Rendőrség, a Dunakeszi Oktatási Központ, valamint a Miskolci Rendészeti Szakközépiskola munkatársai is részt vettek. A Készenléti Rendőrség kérésére további 20 fő képzésére biztosítottak lehetőséget.
Az általános gyakorlat szerint a büntetőeljárás nyomozati szakaszában nyomozóként, vizsgálóként ugyanaz a személy jár el, így általában biztosított, hogy többszöri meghallgatás szükségessége esetén ugyanaz a személy hallgassa meg a gyermekkorút, fiatalkorút. Lehetőség szerint ez a nyomozó vagy vizsgáló kellő empátiával rendelkező rendőrnő vagy rendőr, akinek pedagógusi végzettsége van. Megjegyzendő, hogy a nyomozó hatóság igyekszik megteremteni annak feltételeit, hogy lehetőség szerint csak egy alkalommal kelljen meghallgatni a gyermekkorút.
Egységesen jelenleg nem alkalmaz a rendőrség gyermekbarát kikérdezési technikát. Az ORFK Dunakeszi Oktatási Központjában az ügyeletes tiszti és tiszthelyettesi szaktanfolyamokon jelenleg is folyik képzés, melynek keretében a gyermekkorúak kérdezése is a tematika része. A rendőrség egészére vonatkozó képzés várhatóan az év második felében kezdődik.12
Annak érdekében, hogy az eljárások a gyermek mindenekfelett álló érdekét szolgálják, még az év első felében kísérleti jelleggel két kiválasztott rendőrkapitányság illetékességi területén azoknak a kiskorú gyermekeknek, akinek rendőrség elé idézése válik szükségessé, a rendőrség az idézés mellé egy gyermeknyelven megfogalmazott tájékoztató anyagot küld; ilyen módon felkészítve őket és törvényes képviselőjüket az eljárás során várható eseményekre. A tájékoztató anyag hasznosságáról véleményt nyilváníthatnak, melyről az UNICEF MB munkatársai segítségével a rendőrség értékelést készít.
A miniszter üdvözlendő és hiánypótló változásként értékelte a gyermekbarát kihallgató szobák kialakítását. Véleménye szerint megadja annak külső feltételeit, hogy a gyermekek a lehető legkisebb szorongással vegyenek részt a kihallgatás érzelmileg mindenképpen megterhelő folyamatában. 
Az Országos Rendőr−főkapitányság tájékoztatása szerint, ma Magyarországon jelenleg négy, tanúsítvánnyal rendelkező gyermekmeghallgató szoba van. Tanúsítványt csak az a szoba kaphat, amely a rendőrség nyomozó hatóságainál létesítendő gyermekmeghallgató szobák kialakításáról szóló 32/2011. (XI. 18) KIM rendeletben meghatározott feltételeknek maradéktalanul megfelel. A szobák a tanúsítványt február 28-án vehették át.13
A rendőrség nyomozó hatóságainál létesítendő gyermekmeghallgató szobák kialakításáról szóló 32/2011. (XI. 18.) KIM rendelet 1. § (5)-(6) bekezdései értelmében a Budapesti Rendőr-főkapitányságnak és a megyei rendőr-főkapitányságoknak az illetékességi területükön legalább egy gyermekmeghallgató szoba kialakítását biztosítaniuk kell. Ha a büntetőeljárás során megalapozottan feltehető, hogy a gyermekkorú tárgyaláson történő kihallgatása fejlődését károsan befolyásolná, a nyomozó hatóság – gyermekmeghallgató szoba egyidejű rendelkezésre bocsátásával – a gyermekkorú nyomozási bíró általi kihallgatását kezdeményezi az ügyésznél. A 2. § (1) bekezdése szerint a Budapesti Rendőr-főkapitányságnak és a megyei rendőr-főkapitányságoknak az 1. § (5) bekezdése szerinti követelménynek 2014. január 1-jéig kell megfelelniük.
Álláspontom szerint a gyermek legfőbb érdekét nem szolgálja és esetenként az eljárás elhúzódását eredményezheti, ha kizárólag a gyermek lakóhelyétől (tartózkodási helyétől) távoli helységben lévő gyermekmeghallgató szoba áll csak rendelkezésre. Emellett a nyomozási bírók sem feltétlenül tudnak eleget tenni minden esetben a fenti jogszabályi követelménynek, mivel egyéb feladataik határidőre történő elvégzése mellett nehezen, vagy egyáltalán nem tudnak másik városba utazni a gyermek kihallgatása végett.
A fentiekre tekintettel nem tartom elegendőnek a megyénkénti egy-egy gyermekbarát kihallgató szoba biztosítását, hosszú távon szükség lenne további szobák – legalább városi rendőrkapitányságonként egy-egy szoba – kialakítására a gyermek megkímélése, a kihallgatást végző személyek tervezhető és eredményes munkavégzése, valamint az eljárás elhúzódásának megakadályozása érdekében.
A közigazgatási és igazságügyi miniszter rámutatott arra, hogy a gyermekek kihallgatásánál rendkívül fontos a gyermekek életkori és pszichikai sajátosságaira megfelelően felkészült szakemberek részvétele. A Be. – többek között a 2012. évi LXII. törvény módosításai eredményeképpen – biztosítja a speciális szakemberek részvételét a meghallgatásokon, hiszen például a kihallgatásnál pszichológus szakértő jelenlétét is lehetővé teszi.
A gyermekbarát meghallgató szobák rejtett kamerás felvételei tekintetében jelezte, hogy a szaktárcák között az egyeztetések megkezdődtek. Az új Büntető Törvénykönyvhöz kapcsolódó büntetőeljárási szabályok megalkotása során alakítható ki egyértelmű szakmai vélemény a gyermekmeghallgató szobában készíthető felvetélek garanciális feltételeiről.
A Kúria elnöke a gyermekek meghallgatásával kapcsolatban rámutatott arra, hogy feltétlenül szükséges, hogy a tárgyi körülmények, így pl. megfelelően barátságos, nyugodt helyiség a gyermek meghallgatására, a bíróságon tartózkodása esetén a számára ijesztő látványoktól (pl. rabok vezetése bilincsben a folyóson) megkímélése is biztosítva legyenek. Erre sajnos, jelenleg a bírósági épületek túlnyomó része nem alkalmas. A bírák többsége egyébként a gyermeknek ezektől a traumát okozó körülményektől való megkímélése miatt rendelkezik a gyermeknek pszichológus szakértő általi és nem a bíróságon történő meghallgatásáról. A bírák megfelelő képzése esetén nem tartja szükségesnek, hogy a meghallgatást csak speciális szakképzettséggel rendelkező szakember vezethesse, de a jelenléte a meghallgatáson természetesen szakértőként nem kizárt. 
Az Országos Bírósági Hivatal elnöke arról tájékoztatott, hogy a bírák nagy többséggel támogatták a gyermekbarát kihallgató szobák megvalósítását.
A bíróságok jelentős többséggel nem támogatták rejtett kamerával történő felvétel készítését a gyermekkorú meghallgatásáról. A támogatók között olyan vélemény is megfogalmazódott, hogy a gyermek törvényes képviselőjét tájékoztatni szükséges az ily módon történő felvételkészítésről. E véleménnyel az OBH elnöke is egyetértett.
A Budapest Környéki Törvényszék Büntető Kollégiuma vezetőjének tájékoztatása szerint a törvényszék illetékességi területén általános gyakorlat gyermekkorú meghallgatásakor „nyílt” videofelvétel készítése. Jelzés még nem érkezett arról, hogy a gyermekkorút ez zavarta volna, vagy elvonta volna a figyelmét a kihallgatásról.
A témában érintett szervek, illetőleg a belügyminiszter és a közigazgatási és igazságügyi miniszter egyetértenek abban, hogy a gyermekek kihallgatása speciális személyi és tárgyi feltételek biztosítását igényli. A gyermekmeghallgató szobák létrehozása éppen ezért örvendetes. 
Álláspontom szerint azonban a kihallgatásról készítendő kép- és hangfelvétel esetén szükség lenne további garanciális szabályok megalkotására, amelyek a gyermek emberi méltósághoz, a védelemhez és gondoskodáshoz, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogának érvényesülését biztosítják.

8. A közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatára irányuló bírósági eljárások tekintetében
A polgári- és büntető ügyeken túl, a közigazgatási jogalkalmazási gyakorlatban is megjelenik a gyermekek érdekeinek figyelembe vétele jellemzően a következő közigazgatási ügyekben:
-	szülő és gyermek közötti kapcsolattartás gyámhatósági újraszabályozása és kapcsolattartási ügyek,
-	gyermektartásdíj gyámhivatali előlegezése tárgyában született közigazgatási határozatok felülvizsgálata,
-	egyéb gyámhatósági ügyek, így különösen nevelésbe vétel, apaság vélelmének megdöntésével kapcsolatos gyámhatósági döntések, a gyermek védelmét és érdekeit szolgáló egyéb gyámhatósági intézkedések tárgyában született közigazgatási ügyek.

A felsorolt ügycsoportok mellett az irányadó jogszabályok és bírói gyakorlat további, így pl. idegenrendészeti ügyekben is különös méltánylást érdemlő körülményként tartják számon a családi együttélés biztosítását, figyelemmel a gyermek egészséges családi környezetben történő nevelése biztosításának szükségességére.
A Pp. közigazgatási perre vonatkozó szabályai, így különösen a Pp. 333. §-a, eljárásjogi eszközökkel is támogatják a kiskorúak, gyermekek részvételét a közigazgatási perekben. Eszerint kiskorú felperes által indított közigazgatási perben, valamint a helyi illetékességgel eljáró gyámhivatal által hozott olyan határozat felülvizsgálata iránt indított perben, amelyben a gyermek védelme érdekében a gyámhatóság
a)	elhelyezi a gyermeket a különélő másik szülőnél, más hozzátartozónál vagy arra alkalmas más személynél, illetve nevelőszülőnél – ha ezekre nincs mód -‚ gyermekotthonban vagy más bentlakásos intézményben,
b)	megállapítja a szülői felügyeleti jog feléledését,
c)	dönt a más szerv által alkalmazott ideiglenes hatályú elhelyezés megszüntetéséről vagy megváltoztatásáról,
d)	átmeneti nevelésbe veszi a gyermeket és egyidejűleg gyámot (hivatásos gyámot) rendel,
e)	tartós nevelésbe veszi a gyermeket és egyidejűleg gyámot (hivatásos gyámot) rendel,
f)	dönt átmeneti vagy tartós nevelésbe vett gyermek kapcsolattartásáról,
g)	dönt a gyermek átmeneti vagy tartós nevelésbe vételének megszüntetéséről,

A bíróságnak soron kívül kell az eljárást lefolytatnia rövid eljárási határidők figyelembe vételével. A bíróság a keresetlevelet ugyanis nyomban megvizsgálja és nyolc napon belül intézkedik a tárgyalás kitűzése iránt. Amennyiben a keresetlevél alapján külön intézkedések megtételére nincs szükség, a bíróság az első tárgyalást a keresetlevél beérkezésétől számított harminc napon belüli időpontra tűzi ki. A bíróság a határozat felülvizsgálatáról harminc napon belül érdemben dönt, ha a bíróságnak a megtámadott határozat tekintetében megváltoztató jogköre nincs. A határidő számításakor a hiánypótlásra fordított idő nem vehető figyelembe. A bíróság határozatát a meghozatalától számított nyolc napon belül írásba kell foglalni, és további nyolc napon belül a felek részére kézbesíteni kell.
A 2004. évi LXV. törvény vezette be e szabályokat, annak érdekében, hogy a kiskorúakat érintő közigazgatási ügyek elbírálásában a soron kívüli eljárás kötelezettségét megteremtse. Ennek alapja a Kormány által elfogadott (és azóta már hatályon kívül helyezett) az Európai Terv bővítése kapcsán a gyermekek helyzetét javító intézkedésekről szóló 2183/2003. (VIII. 15.) Korm. határozat második része volt, amely az államigazgatási szervek és a bíróságok eljárásával foglalkozott. A határozat számos államigazgatási eljárásban elrendelte, hogy a kiskorú ügyfelek esetében soron kívül kell eljárni, emellett pedig külön pontban foglalkozott a bírósági előtti eljárások meggyorsításával is. Ennek érdekében előírta, hogy a kiskorú ügyfél ügyében született közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatakor – különösen a gyermekek alapjogait érintő közigazgatási ügyekben – a polgári peres eljárás, illetve egyes eljárási cselekmények határidejét maximálni kell.
Ezt a kört szélesíti az a rendelkezés, amely kimondja, hogy a kiskorú ügyfél ügyében született közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálata iránt indult polgári peres eljárások körében, az ügy befejezésének meggyorsítása érdekében a soron kívüli eljárás kötelezettségét. Ha a bíróság a § alapján soron kívül jár el a közigazgatási perben, az ügy nem bírálható el tárgyaláson kívül [Pp. 338. § (6) bek.].
A magyarországi legfelső bírói fórum, a Kúria a gyermekek jogait érintő közigazgatási felülvizsgálati ügyekben is figyelemmel van ezekre a szabályokra, az ilyen ügyeket az ítélkező tanácsok soron kívül törekednek előkészíteni és elbírálni.
További fontos, a gyermekek jogos érdekeinek érvényesülését elősegítő, közigazgatási perekben alkalmazandó szabályt tartalmaz a Pp. 336/A. §-a‚ amely hivatalból történő bizonyítás elrendelését teszi lehetővé a bíróság számára abban az esetben, ha a bizonyítás elrendelésének elmaradása a kiskorú érdekeit sérti.
A jogi szabályozás mellett elvi tételként is érvényesül a bíróságok közigazgatási jogalkalmazási gyakorlatában, hogy az egyedi eset összes körülményét mérlegelve – a gyermek érdekeire is figyelemmel – szükséges biztosítani a kiskorú megfelelő érzelmi, értelmi és erkölcsi fejlődését.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatára irányuló bírósági eljárások tekintetében a hatályos jogi szabályozás megfelel az alkotmányossági követelményeknek, biztosítja a gyermekek különösen védendő státuszának érvényesülését a fenti eljárási szabályok rendszerével. (A gyermek meghallgatására vonatkozó megállapításokat jelentésem külön része tartalmazza.)

9. A bírósági végrehajtási eljárások tekintetében
a.) A gyermektartásdíj behajtása
Az Alkotmánybíróság 20/1994. (IV. 16.) számú határozatában kimondta, hogy a tartás a testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges gondoskodás egyik formája. Ezt az alapvető kötelességét a gyermekétől különélő szülő elsősorban pénzben, tartásdíj fizetés formájában teljesíti. A tartásdíj fizetésének teljesítése a gyermek létfontosságú érdekét és az alapvető jogának megvalósulását szolgálja. 
Az Alkotmánybíróság 995/B/1990. számú határozatában továbbá az alábbiakra is rámutatott: „...a  tartásra vonatkozó  szabályokat nem elsősorban a tartásra kötelezettek jogai, hanem a tartásra jogosultak,  elsődlegesen a gyermek alapvető alkotmányos jogaiból kiindulva kell vizsgálni. (...) A tartás, a testi fejlődéshez szükséges gondoskodás a szülők alkotmányos alapvető kötelezettsége, és annak biztosítása a jogosult gyermeket szolgálja. (...) A gyermektartásdíjnak a bírósági úton érvényesíthető követelések között kiemelt alkotmányos jelentősége van. (...) A tartásra jogosult (különösen a gyermek) élete fenntartásának, szükségletei kielégítésének érdeke, az ezzel összefüggő családjogi követelés teljesítéséhez fűződő érdek kellő súlyú alkotmányos indoka annak, hogy a tartásdíj fizetési kötelezettséget az állam a más kötelezettségektől a bírósági végrehajtás körében eltérően kezelje és a jogosult kérelmére a teljesítést kényszer útján is biztosítsa. (…) (mindez) a gyermek jogai védelmében a családot, közelebbről a szülőt terhelő alkotmányos alapkötelezettségek esetén az államot aktív magatartásra kötelezi…” 
A bírósági végrehajtás hatályos szabályozása valóban külön szabályok megállapításával kíséreli meg a gyermektartásdíj privilegizált jellegének gyakorlati érvényesítését. Ezekre a szabályokra utalt megkeresésemre adott válaszában a közigazgatási és igazságügyi miniszter is, mint amelyek garantálják a gyermektartásdíj privilegizált behajtását.
A bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Vht.) számos rendelkezése irányul arra, hogy a gyermekeknek járó tartásdíj követelés végrehajtása a lehető legrövidebb időn belül megtörténjen. A Vht. 17. §-a a tágabb értelemben vett tartásdíj behajtása végett lehetővé teszi a végrehajtás elrendelését a jövőben lejáró tartásdíjrészletekre vonatkozólag. Ebben az esetben a végrehajtási eljárás befejezéséig lejárt tartásdíjrészleteknek megfelelő összeget lehet behajtani. Ha az adós a folyamatban levő végrehajtási eljárás befejezése után sem fizet, újabb végrehajtási lap kiállítása nélkül folytatható ellene a végrehajtás a tartásdíj hátralékos részleteinek, valamint a tovább folytatott végrehajtási eljárás befejezéséig felmerülő részleteinek a behajtása céljából.
Bizonyos esetekben a tartásdíj behajtása közvetlen bírósági felhívással is történhet (Vht. 28. ). Ez azt jelenti, hogy a bíróság magában a jogvitát eldöntő vagy a tartásdíj fizetésére ideiglenes intézkedéssel kötelező határozatában a végrehajtást azonnal elrendeli, és részben foganatosítja is. A bíróság a tartásdíj fizetésére kötelező határozat rendelkező részét a határozat meghozatalától számított 3 napon belül megküldi a munkáltatónak. A határozat teljes – az indokolást is magában foglaló – szövegének írásba foglalása tehát nem gátolhatja a felhívás sürgős elküldését.
A végrehajtás elrendelése általában az elsőfokú bíróság feladata. A tartásdíjnak a munkabérből való gyors behajtásához fűződő érdek azonban kivétel megállapítását tette szükségessé e főszabály alól. Ezért a közvetlen felhívást a másodfokú bíróság bocsátja ki akkor, ha az elsőfokú bíróság elutasító határozatával ellentétben tartásdíjat állapított meg, illetőleg ha az elsőfokú bíróság által megállapított tartásdíj összegét vagy a teljesítésre vonatkozó rendelkezést módosította.
A Vht. rendelkezik arról is, hogy a végrehajtó a gyermektartásdíj végrehajtására irányuló ügyekben az előleg bevárása nélkül köteles eljárni [Vht. 34. § (6) bekezdése]. Ez az előírás biztosítja, hogy a végrehajtó az iratok megérkezését követően azonnal megkezdje a végrehajtás foganatosítását.
A Vht. 58. § (1) bekezdése értelmében, ha az adós a végrehajtó helyszíni eljárása alkalmával, illetőleg a végrehajtható okirat postai kézbesítésétől számított 15 napon belül nem fizette meg a tartozását, a végrehajtó az adós munkabérét letiltja, és ilyen módon lefoglalja. A (4) bekezdés kimondja, hogy a tartásdíj behajtására irányuló letiltást ezen határnap, illetőleg határidő letelte után 3 napon belül ki kell bocsátani. A Vht. értelmében a munkavállalói munkabérből fő szabály szerint legfeljebb 33%-ot lehet levonni. A Vht. 65. § (2) bekezdése viszont az 50 % erejéig levonható ún. privilegizált követelésfajtaként nevesíti a tartásdíjat.
Ha a végrehajtás során befolyt összeg nem fedezi a végrehajtás során behajtani kívánt valamennyi követelést, a kielégítési sorrendben – a követelések jogcímét alapul véve – első helyen a gyermektartásdíj szerepel [Vht. 165. (1) bekezdés].
A bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről szóló 1/2002. (I. 17.) IM rendelet 23. § (2) bekezdése előírja a soron kívüli eljárást akkor, ha tartásdíjat vagy munkabért kell behajtani, ez valamennyi végrehajtási cselekményre vonatkozik.
A bírósági határozatok késedelem nélküli végrehajtását szolgálja az a rendelkezés is, amely alapján a feleket jövedelmi és vagyoni viszonyaikra tekintet nélkül költségfeljegyzési jog (tárgyi költségfeljegyzési jog) illeti meg – egyebek mellett – a gyermek elhelyezésével és átadásával, valamint a kapcsolattartással összefüggő perekben, a törvényen alapuló tartással kapcsolatos perekben, ideértve a tartásdíjnak a kötelezett járandóságait folyósító szervtől vagy más személytől való behajtása, a tartásdíj megszüntetése vagy összegének megváltoztatása, a tartásdíjra irányuló végrehajtás megszüntetése vagy korlátozása iránti pert, továbbá a határon átnyúló tartási ügyben a tartásra kötelezett adatainak beszerzése iránti eljárást is [a költségmentesség alkalmazásáról a bírósági eljárásban tárgyú 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 3. § (1) bekezdés].
A tartásdíj behajtásával és a behajtott összeg kifizetésével összefüggésben azonban az AJB-2549/2012. számú és az AJB-2600/2012. számú ügyekben készült egyesített jelentésemben visszásságot állapítottam meg. A gyermektartásdíj behajtására irányuló eljárások megindításának előzménye minden esetben az önkéntes teljesítés elmaradása, vagyis több hónapra esedékes tartásdíj meg nem fizetése. Amennyiben a behajtás csak részben sikeres, abban az esetben is a Vht. 164. § (1) bekezdése, a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 15/E. § (8) bekezdése alapján elsőbbséget élvez a végrehajtási költségek megfizetése. Bár a költségeket végső soron a kötelezettnek kell viselnie, azt voltaképpen mégis a végrehajtást kérőnek kell „megelőlegeznie”, méghozzá a tartásdíj összegének rovására. A végrehajtás költségeit természetesen meg kell fizetni, azonban annak áthárítása – akár ideiglenesen is – a jogosultra, jelentős érdeksérelemmel jár. Az érdeksérelem ráadásul közvetetten a tartásra jogosult gyermeknél jelentkezik, hiszen a megítélt tartásdíj az ő létfenntartását szolgálja. A végrehajtási költségek jogosult általi előlegezésének gyakorlata tehát ellentétben áll a tartásdíj jogintézményének céljával. A Vht. 34. § (1) bekezdése szerint – ha a Vht. eltérően nem rendelkezik – a végrehajtás során felmerült költségeket a végrehajtást kérő előlegezi és az adós viseli. A bírósági végrehajtói díjszabásról szóló 14/1994. (IX. 8.) IM rendelet 1. § (1) bekezdése alapján a végrehajtót a hatáskörébe tartozó végrehajtás foganatosításáért munkadíj és költségtérítés, az adós teljesítése esetén pedig ezen felül behajtási jutalék illeti meg. A (2) bekezdés értelmében a munkadíjat és a költségtérítést a végrehajtást kérő előlegezi. Pénzkövetelés esetén a behajtási jutalék összege a végrehajtható okiratban feltüntetett teljes összegből behajtott összeg alapulvételével kerül megállapításra.
A fenti számú ügyekben készült egyesített jelentésemben megállapítottam, hogy a jelenlegi szabályozás, mely szerint a végrehajtási költségek arányosítás nélkül kerülnek elsődlegesen behajtásra, visszásságot okoz a gyermeket megillető gondoskodás és védelem jogával összefüggésben. A gyermektartásdíj olyan speciális kötelezettség, melynek nem teljesítése esetén a tartásra szoruló közvetlenül és azonnal hátrányt szenved, az utólagos teljesítés csak kevéssé  kárpótolja az esetlegesen elszenvedett nélkülözést. Mindezek alapján a nehéz helyzetben lévő, a tartásra kötelezett szülő mulasztása folytán tartásban csak részben részesülő gyermek legfőbb érdekét juttatná érvényre egy olyan szabályozás, mely a 4/2009/EK tanácsi rendelet szabályaihoz hasonlóan a költségek kielégítésére egy százalékos határt építene be. Ezért felkértem a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztert, hogy a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló 4/2009/EK tanácsi rendelet 43. cikkében foglalt szabály mintájára illesszenek be egy garanciális szabályt a Vht-ba, mely azt célozza, hogy a tartásdíj végrehajtási eljárásokban a végrehajtási költségek kielégítése ne előzhesse meg a tartásdíj-követelés kielégítését.
Ugyancsak a gyermektartásdíj behajtásával összefüggésben jelzett visszás helyzetet a Legfőbb Ügyészség Közérdekvédelmi Főosztálya. A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (a továbbiakban: Gytv.) 22-24. §§ alapján, amennyiben a kötelezett a gyermektartásdíjat nem fizeti meg, a gyermektartásdíjra jogosult gyermek szülője vagy törvényes képviselője az államtól kérheti a gyermektartásdíj megelőlegzését, amely eljárásra a gyámhivatalnak van hatásköre. A Gytv. 22. § (1) bekezdése szerint a gyermektartásdíj megelőlegezésének akkor van helye, ha  a bíróság a tartásdíjat jogerős határozatában már megállapította vagy van olyan külföldi bíróság, vagy más hatóság által hozott jogerős határozat, amelyet a Magyarországon élő gyermek javára nemzetközi szerződés vagy viszonosság alapján kell végrehajtani, és a gyermektartásdíj összegének behajtása átmenetileg lehetetlen, továbbá a gyermeket gondozó szülő vagy más törvényes képviselő nem képes a gyermek részére a szükséges tartást nyújtani, feltéve, hogy a gyermeket gondozó családban az egy főre jutó havi átlagjövedelem nem éri el az öregségi nyugdíj legkisebb összegének kétszeresét. Ugyanezen szakasz (3) bekezdése alapján a gyámhivatal a gyermektartásdíj behajthatatlanságát a gyermektartásdíj fizetésére kötelezett személy rendszeres jövedelmére, illetve egyéb vagyonára vezetett eredménytelen végrehajtást követően állapítja meg. Az eredménytelen végrehajtást, illetve a végrehajtás szünetelését kimondó foglalási jegyzőkönyv hat hónapnál régebbi nem lehet.
Gyermektartásdíj megelőlegezése tehát akkor lehetséges, ha a gyermektartásdíj összegének behajtása átmenetileg lehetetlen. A gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról szóló 149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet 70. § (1) bekezdése ezt az „átmeneti” időszakot úgy szabályozza, hogy a gyámhivatalnak meg kell győződnie a gyermektartásdíj átmeneti – a kérelem benyújtását közvetlenül megelőző legalább 6 havi – behajthatatlanságáról. A Legfőbb Ügyészség – a Fővárosi Főügyészség Gyermek- és Ifjúságvédelmi Osztályának fővárosi kerületi gyámhivataloknál a gyermektartásdíj megelőlegezésének törvényességi vizsgálata során nyert tapasztalatai alapján – megállapítja, hogy ez a szabályozás a gyakorlatban azt jelenti, hogy ez alatt a 6 hónap alatt a gyermektartásdíjra jogosult a kiskorú tartására semmilyen összeget nem kap, mert ha a feltételek fenn állnak, az állam által megelőlegezett gyermektartásdíj is csak a kérelem benyújtásának időpontjától jár [Gytv. 24. § (1) bekezdése szerint: „Ha a gyermektartásdíj megelőlegezését jogerősen megállapítják, az a kérelem benyújtásától esedékes. A folyósítás időtartama a kérelem benyújtásának napjától az alapul szolgáló ok előrelátható fennállásáig, legfeljebb azonban három évig tart. A feltételek fennállása esetén – függetlenül az adók módjára történő behajtás eredményétől – ugyanazon gyermekre tekintettel, egy alkalommal, legfeljebb további három évre a megelőlegezés továbbfolyósítható, illetve ismételten elrendelhető.” Ugyanezen szakasz (2) bekezdése alapján: „Ha a gyermektartásdíj megelőlegezését jogerősen elrendelték, az a kérelem benyújtásától esedékes…”]
A Legfőbb Ügyészség szerint ez a 6 hónapos időtartam, figyelemmel arra, hogy a gondozó szülő éppen azért kéri a gyermektartásdíj megelőlegezését, mert nem képes a gyermek részére a szükséges tartást nyújtani, és gyermeket gondozó családban az egy főre jutó havi átlagjövedelem nem éri el az öregségi nyugdíj kétszeresét, esetenként sértheti a gyermeknek az Alaptörvény XVI. cikk 1. bekezdésében meghatározott, a megfelelő testi fejlődéshez szükséges gondoskodáshoz való jogát.
A fentiek alapján – egyetértve a Legfőbb Ügyészség álláspontjával – a jelentésemben kifejtett, az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdésén, az ismertetett alkotmánybírósági gyakorlaton és Magyarország nemzetközi emberi jogi kötelezettségein alapuló alkotmányossági alapelveket, a gyermekek különleges védelemhez való jogát sérti a gyermektartásdíj állam általi megelőlegezésére vonatkozó hatályos jogi szabályozás.
Megjegyzendő, hogy a jogi szabályozás védi is a tartásra szorultat akkor, amikor a tartásra kapott összegeket csak korlátozottan engedi végrehajtani. (Vht. 68-69. §§ és 72. §) Ingófoglalás esetén foglalás alól mentes vagyontárgynak minősülnek a gyermek létfenntartásához kapcsolódó szükségleti tárgyak [Vht. 90. § (1) bekezdés b) g) valamint j) és k) pontok].
b.) „A gyermek átadására irányuló” bírósági végrehajtási eljárás
A Vht. 5. § (3) bekezdése alapján az adós személye elleni kényszercselekményt – a bíróság, illetőleg a bírósági végrehajtó intézkedése alapján – a rendőrség végzi el. A rendőrség jogosult és köteles mindazokat a kényszerítő intézkedéseket megtenni és kényszerítő eszközöket alkalmazni, amelyek a rendőrségről szóló jogszabályok szerint megtehetők, illetőleg alkalmazhatók, és az adott esetben a végrehajtás eredményes befejezéséhez szükségesek.
A végrehajtási eljárásban történő rendőri közreműködésről rendelkezik a rendőrség szolgálati szabályzatáról szóló 30/2011. (IX. 22.) BM rendelet 37. §-a. Ezek szerint az általános rendőrségi feladatok ellátására létrehozott szerv az állami és a helyi önkormányzati szervek által foganatosított végrehajtási eljárásban részt vevő személyek biztonsága megóvásához segítséget nyújt, valamint a végrehajtási eljárásban alkalmazható helyszíni kényszercselekményeknek való ellenszegülést megszünteti, továbbá – ha a végrehajtási kényszercselekményre feljogosított az általános rendőrségi feladatok ellátására létrehozott szerv közreműködését kéri – végrehajtja a bíróság intézkedésében meghatározott adós személye elleni kényszercselekményt. A rendőrt az erre irányuló kérelem alapján az illetékes rendőrkapitányság vezetője rendeli ki, sürgős esetben a végrehajtási cselekményt foganatosító szóbeli kérésére is. A rendőr a végrehajtás helyszínén a közreműködést kérő intézkedése alapján működik közre. Sürgős kirendelés esetén a rendőrkapitányság vezetője legalább kétfős járőrt vezényel ki, amelynek vezetőjét a parancsnoki állományból jelöli ki. A rendőr végrehajtási cselekményeket nem végezhet, a végrehajtót kizárólagosan megillető kényszercselekményt nem foganatosíthat, rakodási, szállítási munkában nem vehet részt. A rendőr az Rtv.-ben megállapított kényszerítő eszközök megfelelő alkalmazása mellett gondoskodik arról, hogy az illetéktelen személyeket távol tartsa a végrehajtás helyszínétől. A rendőr szolgálati elöljárója köteles gondoskodni erősítésről, ha a feladat teljesítése nehézségekbe ütközik.
A Vht. a gyermek átadását 2012. március 15-ig oly módon szabályozta, hogy a gyermek átadására vonatkozó végrehajtható okiratot a végrehajtón kívül a gyámhatóságnak is kézbesíteni kellett azzal, hogy 15 napon belül készítsen környezettanulmányt a gyermek körülményeiről, és mozdítsa elő a kötelezett önkéntes teljesítését. Ennek elmaradása esetén a bíróságok elsősorban végrehajtási bírsággal próbálták rábírni a kötelezettet a teljesítésre. Mivel az ezzel kapcsolatban hozott bírósági határozatok ellen jogorvoslatra volt mód, ezek az intézkedések a végrehajtás további elhúzódását eredményezték.
A Legfőbb Ügyészség szerint a 2011. évi CLXXX. törvény által a gyermek átadására vonatkozó szabályok módosítása, amely 2012. március hó 15. napjával lépett hatályba, azzal, hogy a végrehajtási eljárás során alkalmazható egyéb intézkedéseket ezekben az ügyekben mellőzte, és az önkéntes teljesítés elmaradása esetén azonnal a rendőrségi közreműködést írja elő, várhatóan ezen ügyek végrehajtási eljárásának lerövidülését fogja eredményezni, és ez mindenképpen a gyermek érdekét szolgálja.
A közigazgatási és igazságügyi miniszter szerint a végrehajtási ügyek gyakorlati tapasztalatai mutattak rá – egyebek mellett – arra, hogy az eljáró végrehajtó jogszerű és az előírt határidőben megtett cselekményei, a rendőrhatósági szervekkel folytatott megfelelő kommunikációja ellenére is néhány esetben elhúzódtak például a jogellenesen Magyarországra hozott gyermekek visszaadására irányuló eljárások. Egyrészt általában túl hosszú idő telt el a rendőrségi átadás elrendeléséig amiatt, mert a bíróságok nem alkalmazták rövid időn belül a rendőri közreműködés elrendelését a teljesítés elmaradása esetén, hanem inkább fokozatos bírságolással próbálták az átadást kikényszeríteni, melyek amellett hogy nem is jártak eredménnyel, de újabb és újabb fellebbezhető végzést jelentettek a kötelezettek számára. Másrészt a körözés, a rendőrhatósági szervek felderítő munkája sok esetben nem járt eredménnyel, illetve a jogellenesen Magyarországra hozott gyermek fellelését követően az okozott további nehézséget, hogy a rendőrségnek a gyermek feltartóztatására, előállítására az irányadó jogszabályok alapján nem volt lehetősége.
A gyakorlat egyértelműen azt bizonyította, hogy szinte kivétel nélkül a gyermekek sérülésével jár, az ő mentális, pszichikai, érzelmi fejlődésüket veti vissza az eljárások elhúzódása, a hatóságok előli hosszú időre történő elrejtőzés (amely másik oldalról sokszor kiemelt médiafigyelemmel is párosul), a szülők közötti ellentétek mélyülése, az ilyen körülmények között lezajló rendőrségi átadás okozta sokk. Ezek a tényezők nemcsak az eljárások lezárását gátolják, hanem a gyermek számára meg is nehezítik az új – sok esetben egyben a korábbi – környezetbe való beilleszkedést. Ezért a gyakorlati nehézségek kiküszöbölése érdekében a bírósági végrehajtással kapcsolatos és egyéb igazságügyi tárgyú törvények módosításáról szóló 2011. évi CLXXX. törvény 2012. március hó 15. napjával módosította a Vht-nak a gyermek átadására vonatkozó 180. §-ának és 180/A. §-ának egyes rendelkezéseit.
A Közigazgatási és Igazságügyi Miniszter álláspontja szerint a Vht. hivatkozott módosítása a gyermekek átadására irányuló eljárások felgyorsítását szolgálja azáltal, hogy az önkéntes teljesítés elmaradása esetére – figyelemmel arra, hogy a gyermek átadása kérdésében már korábban bírósági döntés született –‚ a rendőrség közreműködésével történő átadást rendeli el. Erről a bíróság már a végrehajtható okirat kiállításakor dönt, a végrehajtónak ezért külön nem kell beterjeszteni az iratokat a bírósághoz a teljesítés elmaradása esetén, hanem haladéktalanul lefolytathatja a helyszíni eljárást. A módosítás továbbá a közreműködő gyámhatóság feladatát fogalmazza újra a jelentésemben korábban írtak szerint: az időigényes környezettanulmány készítésének kötelezettsége helyett a kötelezett önkéntes teljesítésre ösztönzésére, a gyermekre veszélyekkel, nehezen feldolgozható megpróbáltatásokkal járó rendőrségi átadás elkerülésére való felhívásra koncentrál. A gyermekek átadásának másik lényeges eleme a gyermekek és az átadásra kötelezett szülők körözése, amely akkor lehet eredményes, ha a rendőrségnek rendelkezésére állnak hatékony eszközök a gyermek megtalálása esetére is. A Vht. ezért – amellett, hogy biztosítja a rendőrségnek az előállítás jogát – a hatóságok közötti fokozott együttműködés érdekében immár előírja a rendőrség számára a végrehajtást foganatosító végrehajtó haladéktalan értesítésének, valamint a gyermek megfelelő körülmények között, így a gyermekotthonban történő elhelyezésének kötelezettségét is. A törvény emellett rögzíti, hogy az elhelyezésig lehetővé kell tenni az előállítás időpontjában a gyermekkel együtt tartózkodó hozzátartozó számára, hogy a gyermekkel együtt legyen, és részére a szükséges ellátást biztosítsa.
A közigazgatási és igazságügyi miniszter felhívta a figyelmet arra, hogy a Vht. módosítással nem érintett 180/A. (1) bekezdése kimondja, hogy a gyermeket a végrehajtást kérőnek, távollétében a Pp. 67. (1) bekezdés a) és c) pontja szerinti, a gyámhatóság által jóváhagyott meghatalmazottjának vagy a gyámhatóságnak kell átadni. A meghatalmazottnak és a gyámhatóságnak haladéktalanul intézkednie kell a gyermek végrehajtást kérőnek történő átadása iránt. Vagyis a gyermeket csak a végrehajtást kérőnek lehet átadni, ami biztosítja azon esetek elkerülését, hogy a gyermek esetlegesen nem a megfelelő személynek kerüljön átadásra. Ez a szabály szerint a végrehajtást kérőnek nem feltétlenül kötelező részt vennie az eljárásban, helyette a Pp. 13. (2) bekezdésében meghatározott közeli hozzátartozójának vagy az általa meghatalmazott, de a gyámhatóság által jóváhagyott ügyvéd vagy ügyvédi iroda részére is átadható a gyermek. Amennyiben nem a végrehajtást kérő részére adja át a végrehajtó a gyermeket, úgy mind a meghatalmazott mind a gyámhatóság köteles haladéktalanul intézkedni a gyermek átadása iránt a végrehajtást kérőnek. A szabályozás hátterében az állt, hogy a végrehajtást kérő és a kötelezett közötti viszonyból feltételezhetően, a gyermek jogai és érdekei alapvető sérelmet szenvednének akkor, ha a végrehajtást kérő és a kötelezett egy helyen egyszerre jelennének meg személyesen. Találkozásuk akár az eljárás meghiúsulásához, akár a közöttük fennálló konfliktus elmélyüléséhez vezethet, ami a gyermekben károsodást eredményezhet.
Ugyanakkor a Legfőbb Ügyészség rámutatott a gyermek átadásának foganatosításában történő rendőri közreműködésre vonatkozó egyes vitatható és alapvető joggal összefüggő visszásság veszélyét is felidéző szabályozási megoldásokra. Ezeket a következőkben foglalom össze.
A Vht. 180. § (5) bekezdése alapján a végrehajtó a kötelezett tartózkodási helyén – ha a gyermek nem tartózkodik ott, a gyermek tartózkodási helyén – a gyámhatóság és a rendőrség közreműködésével foganatosítja az átadást. A Vht. 180. § és a Vht. 180/A. § alkalmazása szempontjából lakó- és tartózkodási hely a polgárok személyi és lakcím adatait tartalmazó nyilvántartásba bejelentett lakóhely és tartózkodási hely, továbbá a be nem jelentett, akár életvitelszerű, akár ideiglenes vagy alkalomszerű tartózkodásra szolgáló hely. 
A rendőri intézkedésekkel összefüggésben a Vht. 180/A. § (5) bekezdése így rendelkezik: a végrehajtó indítványára a rendőrség a Vht. 5. § (3) bekezdése szerint eltávolíthatja a kötelezettet és más személyeket – a végrehajtást akadályozó magatartásuk miatt – a gyermek átadásának helyszínéről. A rendőrség intézkedésének igénybevételére a végrehajtó előzetesen figyelmezteti az érintetteket, ennek tényét – amely tartalmazza indokolt esetben a rendbírság kiszabására teendő indítványra történő figyelmeztetést is – jegyzőkönyvben rögzíti. A Vht. 180/A. § (6) bekezdése szerint pedig, ha a kötelezett vagy a kiadni rendelt gyermek a bejelentett lakó- vagy tartózkodási helyén, továbbá a hatóságok által ismert címen nem lelhető fel, felkutatására a végrehajtó személykörözést – és ha annak szükségessége felmerül – nemzetközi körözést rendel el.
A rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.) 2012. március 15-től hatályos 33. § (2) bekezdés d) pontja szerint a rendőr a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt, aki a szülői felügyelet vagy a gyámság, illetőleg a nevelőszülőnél vagy gyermekotthonban történő elhelyezése hatálya alól engedély nélkül kivonja magát, és azt a gyermeket, akinek a körözését gyermek átadására irányuló bírósági végrehajtás során rendelték el.
A Vht. 180/A. § (7) bekezdése alapján, ha a személykörözés végrehajtása során a rendőrség a gyermeket előállítja, erről haladéktalanul – rövid úton is – értesíti a végrehajtót, a gyermeket pedig – a végrehajtó egyidejű értesítése mellett – a legközelebbi, ideiglenes hatályú elhelyezés biztosítására is kijelölt gyermekotthonban helyezi el. Az elhelyezésig biztosítani kell az előállítás időpontjában a gyermekkel együtt tartózkodó hozzátartozó számára – kivéve, ha a gyermeket vagy az eljárás sikerességét veszélyezteti –, hogy a gyermekkel együtt legyen, részére a szükséges ellátást biztosítsa. Ugyanezen szakasz (8) bekezdése szerint a gyermek előállítása jogszabályban meghatározott költségtérítésének összegét a kötelezett viseli, az végrehajtási költségnek minősül, amelyet előlegezni nem kell. A költségtérítés igazolására, megállapítására, behajtására és megfizetésére az ellenszegülés megszüntetése érdekében történő rendőrségi közreműködés költségtérítésére vonatkozó szabályokat kell alkalmazni.
E szabályozás szerint a személykörözés végrehajtó általi elrendelését követően a tényleges végrehajtás a rendőrség feladatává válik. Amint az az idézett Vht. 180/A. § (7) és (8) bekezdéseiből kitűnik, a gyermek tartózkodási helyéről elvitele, gyermekotthonban történő ideiglenes elhelyezése a gyermek „előállítása” útján történik meg. A rendőri intézkedés a gyermekre irányul annak ellenére, hogy a végrehajtási eljárásban a kötelezett nem a gyermek, a rendőri intézkedést mégis a gyermekkel szemben kell foganatosítani. Az Rtv. 33. § (2) bekezdésének d) pontjában az előállítás rendőri intézkedés alkalmazására adott törvényi felhatalmazás egy tekintet alá veszi a felügyelet alól önmagát kivonó gyermeket a gyermek-elhelyezési perekben hozott ítélet végrehajtásával érintett gyermekkel.
A Legfőbb Ügyészség álláspontja szerint a gyermek érdekének védelme szempontjából az lenne helyes − amennyiben a gyermekre kiadott személykörözés alapján a gyermek tartózkodási helye megállapított – ha a rendőrség feladata a gyermek átadása érdekében kizárólag a kötelezett és a végrehajtást akadályozó személyek távoltartása, és ellenszegülésének megszüntetése útján a végrehajtó és a gyámhatóság eljárásához szükséges feltételek biztosítása lenne. A Legfőbb Ügyészség szerint ebben a tekintetben indokolt a hatályos szabályozás újragondolása.
A Legfőbb Ügyészség gyakorlati tapasztalata szerint a gyermek és hozzátartozói közötti folyamatos és időszakos kapcsolattartással összefüggő gyámhivatali ügyek tapasztalata szerint ezek végrehajtása során is sérülhet a gyermeknek a megfelelő szellemi és erkölcsi fejlődéshez szükséges gondoskodáshoz és védelemhez való joga.
A kapcsolattartással összefüggő gyámhivatali tevékenység törvényességi vizsgálatára irányuló kérelmek alapján az állapítható meg a Legfőbb Ügyészség szerint, hogy a kötelezettek mulasztása esetén a hatóságok a 149/1997. (IX. 10.) Korm. rendeletben foglaltak közül elsősorban a figyelmeztetést, a kapcsolattartás meghiúsítása folytán keletkezett igazolt költségek megfizetésére, illetve a kapcsolatügyeletnek az igénybe vételét szorgalmazzák. Csak ezeket követően, ezek eredménytelensége esetén alkalmazzák a végrehajtási bírságot. Ezeknek a közigazgatási eljárásoknak az időtartama alatt rendszerint a gyermeknek a külön élő hozzátartozójával való kapcsolattartása továbbra sem valósul meg. A gyermeki jogok sérülését eredményezi az is, hogy a kérelemre induló eljárásban a törvény szerint a gyámhivatalnak a végzés meghozatalára 30 nap áll a rendelkezésére (figyelemmel arra, hogy a Ket-ben szabályozott általános eljárási határidőktől eltérőt nem állapít meg a jogszabály). Ez vonatkozik az időszakos kapcsolattartás elmaradásának végrehajtására irányuló eljárásokra is. A törvényben megállapított ügyintézési határidő esetenként azt is eredményezheti, hogy a tanítási szünetre vagy a többnapos ünnepekre vonatkozó időszakos kapcsolattartás végrehajtása miatti eljárás befejezésekor a kapcsolattartás már okafogyottá válik, hiszen például a tanítás ekkora már folytatódik, illetve az ünnep véget ér. A kapcsolattartásra végrehajtására vonatkozó szabályokban meghatározott, a hatóság rendelkezésére álló ügyintézési határidő a Legfőbb Ügyészség álláspontja szerint sértheti a gyermeknek a megfelelő szellemi és erkölcsi fejlődéshez szükséges gondoskodáshoz és védelemhez való jogát, mert a külön élő hozzátartozójával a kapcsolattartás nem jön létre, ezzel pedig sérülhet személyisége, pszichés állapota.  
Az Országos Bírósági Hivatal elnöke a bíróságok körében végzett információgyűjtés eredményét is figyelembe vevő válaszában, felhívta a figyelmet arra, hogy a gyermek átadására irányuló eljárás (Vht. 180. §) szabályai szoros határidőket határoznak meg, ugyanakkor a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről szóló 1/2002. (I. 17.) IM rendelet nem tartalmaz előírást arra nézve, hogy az eljárást soron kívül kell végeznie az önálló bírósági végrehajtónak.
Az OBH elnöke szerint a gyakorlatban a végrehajtó a gyámhatósággal együttműködve, szükség esetén a rendőrség közreműködésével, úgy foganatosítja a végrehajtást, hogy az eljárásban részt vevő hivatalos személyek a gyermek testi és lelki egészségére figyelemmel a gyermekkel fizikai kontaktusba nem lépnek. Szükség esetén csak a szülővel szemben léphet fel a rendőrség, amennyiben a szülő ellenállást tanúsít, és így a végrehajtását akadályozza. Álláspontja szerint az alapjogi alapelvek a végrehajtási eljárásban érvényre jutnak, és nem sérülnek a gyermekek jogai, hiszen a jogszabályi környezet szerint az eljárásban közreműködő hivatalos szervek (bíróság, gyámhatóság, rendőrség) csak segítik a végrehajtás mielőbbi eredményes befejezését. Valódi problémát, jogsérelmet az okoz, ha a gyermeket gondozó, őt magánál tartó szülő a gyermeket a másik szülő ellen befolyásolta, elidegenítette, és a kiadásra kötelezésnek önszántából nem eleget tenni nem kíván, vagyis saját maga veszélyezteti a gyermeket. Ez a jogszabályi környezettől függetlenül, a felek hozzáállásából, sok esetben a tágabb társadalmi környezet szocializációs mintáiból adódik.
Az elnök szerint a kötelezett nem jogkövető magatartása esetén a Vht. 180. § (5) bekezdése és a Vht. 180/A. § (5) bekezdése szerinti – az előzőekben ismertetett – eljárás minden valószínűség szerint kudarccal végződik, és a gyermeket minden eredmény nélkül feleslegesen terheli.
Az OBH elnöke tájékoztatott a Fővárosi Törvényszék elnökének álláspontjáról is, aki az előzőeket a következő példával illusztrálta: „A gyermeket hónapokig jogszerűtlenül magánál tartó szülő ez idő alatt a gyermeket teljesen a másik szülő ellen befolyásolta, majd a végrehajtás időpontjára magához rendelte a perben eljáró ügyvédjét és annak helyettesét, azt a pszichológust, akihez a gyermeket már többször elvitte, valamint élettársát. Ez a csoport gyűlt a gyermek köré és várta a másik szülőt, a végrehajtót, a gyámhivatal munkatársát és a rendőrt, akiknek láttán a gyermek a telken lévő melléképületbe menekült és azt magára zárta. A jogosulti oldal ilyen körülmények között érdemben semmit nem tehetett, a végrehajtás eredménytelenségét megállapítva távoztak.”
A Fővárosi Törvényszék elnöke szerint a kötelezett jelenlétében meghiúsult első átadási kísérletet követően célszerű lenne a gyermeket azonnal kiemelni a kötelezett szülő környezetéből és rövid, átmeneti időre elhelyezni őt egy olyan gyermekintézményben, ahol ez idő alatt pszichológus, pedagógus és más szakképzett személy foglalkozna intenzíven vele. A foglakozás célja lenne, hogy segítse a gyermeket a kialakult szituáció megértésében, feldolgozásában, az arra való felkészülésben, valamint abban, hogy a másik szülőjével találkozzon, kommunikáljon, és vele elmenjen. Egyidejűleg pedig ugyanilyen szakmai segítséget kellene nyújtani a kiadásra váró szülőnek is, hiszen a gyermekétől elidegenített szülőtől csak akkor várható el megfelelő hozzáállás, ha ehhez előzetesen szakmai segítséget kap. A szülő és a gyermek megfelelő felkészítése után a gyermek közvetlenül kiadható lenne az intézményből a szülőnek. Az ilyen megoldási lehetőség talán a kötelezett szülőt is megfontolásra és önkéntes jogkövetésre ösztönözné, így magára az eljárásra nem szükségképpen kerülne sor. Ezen a ponton a mediáció alkalmazását is megfontolandónak tartaná a Fővárosi Törvényszék elnöke, bár ennek léte és igénybevétele még nem ivódott bele a köztudatba, illetve a jogi kultúrába.
Az OBH elnöke ugyanakkor felhívta a figyelmemet arra is, hogy a jelen eljárás gyakorlatban történő lefolytatására a bíróságnak közvetlen rálátása nincs, az eljárásnál az önálló bírósági végrehajtó, a végrehajtást kérő, a kötelezett, a gyámhatóság és a rendőrség munkatársa van jelen. Az OBH elnöke szerint ilyen konfliktushelyzetben különösen nagy jelentősége van annak, hogy minden hatósági résztvevő a jogszabályok maximális betartásával járjon el, a gyermeket nem szabad kiadásra való „tárgyként” kezelni. Azonban kizárólag az intézkedés meghiúsulása, illetve végrehajtási kifogás benyújtása esetén kerül a bíróság abba a helyzetbe, hogy az eljárás jogszerűségét vizsgálhassa.
A Kúria elnöke szerint a gyermek átadására és elhelyezésére vonatkozó bírósági határozatok végrehajtása során a bíróság feladata kizárólag a végrehajtás elrendelése, azaz a kötelezett felhívása az önkéntes teljesítésre, ennek elmaradása esetére pedig a gyermek rendőrségi közreműködéssel történő átadásának elrendelése. A végrehajtható okirat alapján a végrehajtó és a gyámhatóság, illetőleg az önkéntes átadás elmaradása esetén a rendőrség foganatosítja az átadást. A gyermek védelmét az önkéntes teljesítés elsődlegessége, valamint a gyámhatóságnak az önkéntes teljesítés előmozdítása érdekében kötelezően lefolytatandó helyszíni eljárása (a kötelezett tájékoztatása a rendőrségi átadás megelőzésének fontosságáról) biztosítják.
A belügyminiszter szerint a Vht. 180. és 180/A. §-ának alapján a rendőrség közreműködésével lefolytatott eljárások során a rendőrség tapasztalatai szerint a gyermekek védelmével összefüggő alapjogi követelmények megfelelő módon érvényesülnek, az ehhez szükséges jogszabályi háttér – pl. a rendőrségi közreműködés mellett a gyámhatóság részvételének előírásával – biztosított.
A „gyermek átadására irányuló” bírósági végrehajtási eljárás vonatkozásában eddig írtak alapján az alábbiak állapíthatók meg.
A bírósági végrehajtással kapcsolatos és egyéb igazságügyi tárgyú törvények módosításáról szóló 2011. évi CLXXX. törvény 2012. március hó 15. napjával módosította a Vht-nak a gyermek átadására vonatkozó 180. §-ának és 180/A. §-ának egyes rendelkezéseit. A módosítás hozzájárulhat az ilyen végrehajtási eljárások gyorsításához azzal, hogy a végrehajtási eljárás során alkalmazható egyéb intézkedéseket ezekben az ügyekben mellőzte, és az önkéntes teljesítés elmaradása esetén azonnal a rendőrségi közreműködést írja elő. Így várhatóan ezen ügyek végrehajtási eljárásának lerövidülése következhet be, ez pedig a gyermek érdekét szolgálja. Ebben a vonatkozásban tehát a módosított szabályozás elérheti a célját.
Ugyanakkor nem hagyható figyelmen kívül a Legfőbb Ügyészség álláspontja, mely szerint a hatályos, módosított szabályozás szerint a személykörözés végrehajtó általi elrendelését követően a tényleges végrehajtás a rendőrség feladatává válik. Amint ez a korábban idézett Vht. 180/A. § (7) és (8) bekezdéseiből kitűnik, a gyermek tartózkodási helyéről elvitele, gyermekotthonban történő ideiglenes elhelyezése a gyermek „előállítása” útján történik meg. A rendőri intézkedés a gyermekre irányul annak ellenére, hogy a végrehajtási eljárásban a kötelezett nem a gyermek, a rendőri intézkedést mégis a gyermekkel szemben kell foganatosítani. Az Rtv. 33. § (2) bekezdésének d) pontjában az előállítás rendőri intézkedés alkalmazására adott törvényi felhatalmazás egy tekintet alá veszi a felügyelet alól önmagát kivonó gyermeket a gyermek-elhelyezési perekben hozott ítélet végrehajtásával érintett gyermekkel.
A fentiek alapján – egyetértve a Legfőbb Ügyészség álláspontjával – a jelentésemben kifejtett, az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdésén, az ismertetett alkotmánybírósági gyakorlaton és Magyarország nemzetközi emberi jogi kötelezettségein alapuló  alkotmányossági alapelveket, a gyermekek különleges védelemhez való jogát veszélyezteti a  „gyermek átadására irányuló” bírósági végrehajtási eljárásra vonatkozó, az ismertetettek szerinti hatályos jogi szabályozás.
Ugyancsak ezen alkotmányossági követelmény érvényesülését veszélyezteti a kapcsolattartás végrehajtására vonatkozó szabályokban meghatározott, a hatóság rendelkezésére álló ügyintézési határidő, amely a gyakorlatban nem teszi lehetővé az ügy jellegével, a gyermek érintettségével összefüggésben a gyors és adekvát eljárást. Ezért felülvizsgálandó, hogy a kapcsolattartással összefüggő mely esetekben szükséges a gyors, soron kívüli gyámhivatali eljárás.
Az OBH elnökének észrevétele szintén az időtényezőre hívja fel a figyelmet, és megállapítható, hogy a gyermek átadására irányuló eljárás (Vht. 180. §) szabályai valóban rövid határidőket határoznak meg, ugyanakkor a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről szóló 1/2002. (I. 17.) IM rendelet nem tartalmaz előírást arra nézve, hogy az eljárást soron kívül kell végeznie az önálló bírósági végrehajtónak. Így ezen IM rendelet szabályozása felülvizsgálandó, mivel a jelenleg hatályos szabályozás veszélyezteti a tisztességes eljáráshoz való jognak, valamint az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdésének gyakorlati érvényesülését.
Egyetértek a Fővárosi Törvényszék Elnökének azon felvetésével is, miszerint megvizsgálandó, hogy ilyen ügyekben milyen módon lehetne a mediáció intézményét gyakrabban és eredményesen alkalmazni, és milyen esetleges jogszabály-módosítások segíthetnék ezt elő. A mediáció alkalmazásának lehetőségével részletesen foglalkoztam az AJB-2986/2012. számú jelentésemben, illetve külön tárgyaltam a mediáció alkalmazásának kérdéskörét a szabálysértési eljárásokban az AJB-3070/2012. számú jelentésemben, ezért itt utalok az ezekben a jelentésekben megfogalmazott megállapításokra és megfogalmazott ajánlásokra is.

Intézkedéseim
A vizsgálat során feltárt alapvető jogokkal összefüggő visszásságok jövőbeni elkerülése érdekében:
Az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy 
-	fontolja meg az új Btk. büntethetőségi korhatár leszállítására vonatkozó rendelkezései felülvizsgálatának a kezdeményezését;
-	intézkedjen a fiatalkorúak büntetőbíráskodására vonatkozóan az Alaptörvénnyel és a Gyermekjogi Egyezménnyel maradéktalanul összhangban álló büntetőeljárási szabályok kidolgozására;
-	vizsgálja meg a gyermek- és fiatalkorúak életkori sajátosságainak megfelelő bírósági infrastruktúra, így különösen a gyermekbarát bírósági várakozóhelyiségek kialakításának lehetőségeit;
-	vizsgálja felül a Szabstv. fiatalkorúak elzárására vonatkozó rendelkezéseit, annak érdekében hogy az összhangba kerüljön az Alaptörvény és a Gyermekjogi Egyezmény irányadó rendelkezéseivel;
-	ismételten vizsgálja meg a „gyermek átadására irányuló bírósági végrehajtási eljárásra” vonatkozó szabályok (Vht. 180. § és 180/A. § és az Rtv. 33. §) olyan módosításának lehetőségét, amely megakadályozza, hogy a gyermek legyen a rendőri intézkedés elszenvedője; 
-	a jelentésben foglalt szempontok szerint vizsgálja meg, hogy a kapcsolattartás végrehajtása tekintetében a gyámhatóság részére biztosítható-e a soron kívüli eljárás lehetősége;
-	fontolja meg a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről szóló 1/2002. (I. 17.) IM rendelet olyan módosításának lehetőségét, amely gyermek átadására irányuló végrehajtási eljárásban is előírja az önálló bírósági végrehajtónak, hogy az eljárást soron kívül kell végeznie;
-	vizsgálja meg – figyelemmel az AJB-2986/2012. számú és az AJB-3070/2012 számú jelentéseimben tett megállapításokra is −, hogy miként biztosítható hatékonyabban az ilyen eljárásokban a mediáció lehetősége;
-	vizsgálja meg, hogy a gyermektartásdíj állam általi megelőlegezése esetén milyen módon biztosítható, hogy ne maradjon tartás nélkül a jogosult arra a 6 hónapi időszakra sem, amely alatti kötelezetti nemteljesítés feltétele a gyermektartásdíj állam általi megelőlegezésének;
-	fontolja meg a rendőrség nyomozó hatóságainál létesítendő gyermekmeghallgató szobák kialakításáról szóló 32/2011. (XI. 18.) KIM rendelet módosítását a gyermekmeghallgató szobák számának növelése érdekében, valamint kiegészítését a kép és hangfelvétel készítésére alkalmas technikai eszközök alkalmazásának garanciális szabályaival;
-	fontolja meg a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény módosításának kezdeményezését annak érdekében, hogy a 14. életévét betöltött gyermek tanúkénti kihallgatásán is legyen kötelező a törvényes képviselő jelenléte;
Az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a belügyminisztert, hogy fontolja meg a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény módosításának kezdeményezését annak érdekében, hogy a 14. életévét betöltött gyermek tanúkénti kihallgatásán is legyen kötelező a gondozó, annak hiányában a gyámhatóság képviselőjének jelenléte;
Az Ajbt. 32. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem országos rendőrfőkapitánynál, intézkedjen annak érdekében, hogy a rendőri szervek a 18. életévét be nem töltött tanú kihallgatását, a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvénynek a törvényes képviselő értesítésére vonatkozó rendelkezésének a betartásával végezzék, a kihallgatás időpontjának meghatározásánál pedig legyenek figyelemmel a kihallgatandó tanú életkorára.

Budapest, 2012. november

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 Drinóci Tímea (szerk.): Magyar alkotmányjog III. Alapvető jogok. Budapest-Pécs, 2006. 81. o.
2 Drinóczi Tímea (szerk.): i. m. 270. o.
3 Sári János: Alapjogok, Alkotmánytan II. Budapest, 2004. 109. o., Sólyom László: Az alkotmánybíráskodás kezdetei Magyarországon. Budapest, 2001. 562. o., valamint Halmai Gábor és Tóth Gábor Attila (szerk.): Emberi jogok. Budapest, 2003. 706. o.
4 Lásd bővebben Váczi Péter: A jó közigazgatási eljáráshoz való alapjog és az új Alaptörvény. Magyar Közigazgatás, 2011. évi 1. szám 40-41. o.
5 Lásd bővebben: Bogár Péter, Margitán Éva, Vaskuti András: Kiskorúak a büntető igazságszolgáltatásban, KJK-KERSZÖV Jogi és Üzleti Kiadó, Budapest, 2005
6 http://www.ajbh.hu/allam/aktualis/htm/kozlemeny20120515_3.htm
7 http://www.unicef-irc.org/publications/pdf/digest3e.pdf
8http://www.coe.int/t/dghl/standardsetting/childjustice/Guidelines%20on%20child-friendly%20justice%20and%20their%20explanatory%20memorandum%20_4_.pdf
9 Kerezsi Klára - Kó József - Gosztonyi Géza: A fiatalkorúak büntető-igazságszolgáltatásának hatékonysága: a fiatalkorú elítéltek utánkövetéses visszaesési vizsgálata. Budapesti Szociális Forrásközpont, Budapest 2007. pp.66.
10 A fiatalkorúak igazságszolgáltatásában alkalmazandó általános minimumkövetelményekről szóló 1985. november 29-én kelt 40/33-as számú ENSZ közgyűlési határozat („Pekingi Szabályok”), valamint a szabadságuktól megfosztott fiatalkorúak védelmének szabályairól szóló 1990. december 14-én kelt 45/113-as ENSZ közgyűlési határozat („Havannai Szabályok”)
11 Be. 85. § (3) A kihallgatás elején tisztázni kell, hogy nincs-e a tanú vallomástételének akadálya (81-82. §). Ha a tanú vallomástételének nincs akadálya, figyelmeztetni kell arra, hogy köteles a legjobb tudomása és lelkiismerete szerint az igazat vallani, továbbá arra, hogy a hamis tanúzást a törvény szabadságvesztéssel rendeli büntetni. A figyelmeztetést, valamint a tanúnak a figyelmeztetésre adott válaszát jegyzőkönyvbe kell venni. A figyelmeztetés és a figyelmeztetésre adott válasz jegyzőkönyvezésének elmaradása esetén a tanú vallomása bizonyítási eszközként nem vehető figyelembe.
12 A multidiszciplináris képzéssel részletesebben az AJB-3070/2012. számú jelentésemben foglalkozom.
13 A belügyminiszter 2012. május 16. napján kelt válaszát követően – az ORFK tájékoztatása szerint – további egy-egy gyermekbarát kihallgató szoba átadására került sor Nagykanizsán és Tatabányán.