Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-1491/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Tóth Lívia
Az eljárás megindítása
Egy kétgyermekes édesanya fordult hozzám a beadványával, azt sérelmezve, hogy munkáltatójának mulasztása miatt közel egy éve nem jut hozzá az őt megillető táppénzhez, valamint a második gyermeke születése után járó pénzbeli egészségbiztosítási ellátásokat sem tudja igénybe venni.
Tekintettel arra, hogy a panasz nyomán felmerült az igénylő alapvető joga sérelmének gyanúja, az ügyben vizsgálatot rendeltem el.
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) határozza meg. A jogszabály 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
A vizsgálattal érintett Országos Egészségbiztosítási Pénztár (a továbbiakban: OEP) és Budapest Főváros Kormányhivatala Egészségbiztosítási Pénztári Szakigazgatási Szerve (a továbbiakban: EPSZSZ) az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének a) pontja alapján közigazgatási szerveknek tekintendők, így tevékenységük vizsgálatára kiterjed a vizsgálati hatásköröm.

Jogszabályi háttér
·	Magyarország Alaptörvénye
·	Az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.)
·	A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény (Ebtv.)
·	A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény végrehajtásáról szóló 217/1997. (XII. 1.) Korm. rendelet (Vhr.)

Az érintett alapvető jogok
·	a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”]
·	a szociális biztonsághoz való jog [Alaptörvény XIX. cikk (1) és (2) bekezdés: „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult. Magyarország a szociális biztonságot az (1) bekezdés szerinti és más rászorulók esetében a szociális intézmények és intézkedések rendszerével valósítja meg.”]

Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
A 2012. január 1-jén hatályba lépett Alaptörvény alkotmánybírósági értelmezésével kapcsolatban a testület megállapította, hogy „[…] Az Alkotmánybíróságnak azokra az alapértékekre, emberi jogokra és szabadságokra, továbbá alkotmányos intézményekre vonatkozó megállapításai, amelyek az Alaptörvényben nem változtak meg alapvetően, érvényesek maradnak. Az előző Alkotmányon alapuló alkotmánybírósági döntésekben kifejtett elvi jelentőségű megállapítások értelemszerűen irányadók az Alaptörvényt értelmező alkotmánybírósági döntésekben is. Ez azonban nem jelenti az előző Alkotmányon alapuló határozatokban kifejtettek vizsgálódás nélküli, mechanikus átvételét, hanem az előző Alkotmány és az Alaptörvény megfelelő szabályainak összevetését és gondos mérlegelést kíván. Ha az összevetésnek az az eredménye, hogy az alkotmányjogi szabályozás változatlan vagy jelentős mértékben hasonló, az átvételnek nincs akadálya. Másrészt az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”. [Vö. 22/2012. (V. 11.) AB határozat]
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is.
Az Alkotmánybíróság döntéseiben felhívta a figyelmet arra, hogy a jogállamiságnak számos összetevője van. Továbbra is irányadó alkotmánybírósági tézis, hogy a jogállamiság elvéből folyó egyik legfontosabb alapkövetelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket. A közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazást pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni. Nem hagyható figyelmen kívül továbbá, hogy a kiszámíthatóság – beleértve az egységes jogalkalmazást – és az eljárási garanciák biztosítása szorosan összekapcsolódik az egyes alanyi alapjogok, szabadságjogok védelmével, mintegy kölcsönösen feltételezik egymást. 
A tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. Az Alkotmánybíróság határozatában utalt arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. [Vö. 6/1998 (III.11) AB határozat, 14/2004. (V.7.) AB határozat]
Az Alaptörvény XIX. cikk (1) bekezdésében a szociális biztonságra való jog megteremtésére való törekvés fogalmazódik meg, a „törekszik” kifejezés használatával; Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult. Magyarország a szociális biztonságot az (1) bekezdés szerinti és más rászorulók esetében a szociális intézmények és intézkedések rendszerével valósítja meg.
Az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette, hogy a szociális biztonsághoz való jog nem alapjog, hanem olyan állami kötelezettségvállalás, amelynek az állam eleget tesz, ha a szociális ellátás biztosítására megszervezi és működteti a társadalombiztosítás és a szociális támogatás egyéb rendszereit. Megjegyzendő, hogy Magyarország vonatkozásában az Európai Szociális Karta 12. cikk (1) bekezdése kötelezendően alkalmazandó, azaz a társadalombiztosításhoz való jog tényleges gyakorlásának biztosítására az egyes államok kötelezettséget vállalnak arra, hogy létrehozzák vagy fenntartják a társadalombiztosítás rendszerét. 
Az Alkotmánybíróság a szociális biztonsághoz való joggal összefüggésben mondta ki, hogy a szociális jogok megvalósítása a megfelelő intézmények létrehozása mellett az igénybevételükkel kapcsolatos alanyi jogok révén történik, amelyeket a törvényhozásnak kell meghatároznia. [28/1994. (V. 20.) AB határozat] Az Alkotmánybíróság ezt az álláspontját egészítette ki annyiban, hogy a szociális biztonsághoz való jog a szociális ellátások összessége által nyújtandó olyan megélhetési minimum állami biztosítását tartalmazza, amely elengedhetetlen az emberi méltósághoz való jog megvalósításához. [32/1998. (VI. 25.) számú határozat] A korábbi alkotmánybírósági gyakorlat alapján az egyedüli alkotmányos követelmény, hogy a társadalombiztosítási és a szociális intézményi rendszer a megélhetéshez szükséges ellátásra vonatkozó jogosultságot megvalósítsa. Látható, hogy a töretlen alkotmánybírósági gyakorlat a megélhetési minimum biztosításának kötelezettségével egyértelmű összefüggést állapított meg az emberi méltósághoz való jog érvényesülése és a szociális biztonság között, ez a jelentős, elvi kapcsolódási pedig álláspontom szerint az Alaptörvény alapján is igazolható.

A megállapított tényállás
A panaszos beadványa szerint veszélyeztetett terhesség miatt 2010 áprilisától 2010. november 1-jéig volt keresőképtelen állományban, de az őt megillető táppénz ellátáshoz nem jutott hozzá. 2010. július 26-án beadvánnyal fordult az EPSZSZ-hez (korábbi nevén Közép-magyarországi Regionális Egészségbiztosítási Pénztár), melyben sérelmezte, hogy foglalkoztatója nem továbbítja a 2010. április 2-án bekövetkezett keresőképtelenségét igazoló orvosi okmányokat a hatóság részére, valamint nem állítja ki a Foglalkoztatói igazolást. Beadványához csatolta a 2010. május 31-től 2010. augusztus 8-ig terjedő időre a keresőképtelenségről szóló orvosi igazolást, az ezt megelőző időszakra vonatkozó dokumentumokkal nem rendelkezett. A kérelem elbírálásához nem állt rendelkezésre a keresőképtelenség kezdetére vonatkozó orvosi igazolás, valamint a Foglalkoztatói igazolás, ezért az EPSZSZ Pénzbeli Ellátási Főosztálya ellenőrzési eljárást kezdeményezett, melyre tekintettel 2010. augusztus 19-én kelt végzésével az igényelbírálási eljárást felfüggesztette. A panaszos a végzést megfellebbezte, a döntést azonban a másodfokú hatóság jóváhagyta.
Az Általános Ellenőrzési Osztály 2010. augusztus 30-án idézésben kötelezte a munkáltatót a szükséges iratanyagok 2010. szeptember 27-én történő bemutatására, mely kötelezettségének a foglalkoztató nem tett eleget. 2010. szeptember 28-án helyszíni ellenőrzésre került sor – eredménytelenül. 2010. október 27-én megjelenési kötelezettségének a foglalkoztató képviselője eleget tett, ám a szükséges okmányokat nem tudta hiánytalanul rendelkezésre bocsátani. A bemutatott munkaszerződés értelmében a panaszos határozatlan időre szóló munkaviszonya 2010. január 1-jétől állt fenn.
A foglalkoztató kérésére újabb határidő-módosítás után, 2011. január 18-án kérte be az hatóság a hiányzó adatokat. A vizsgálat során megállapítást nyert, hogy a foglalkoztató bejelentési kötelezettségének csak késedelmesen, 2011. január 14-én tett eleget.
A panaszos 2011. január 24-én beadvánnyal fordult a szakigazgatási szervhez és ellátatlansága miatt kérelmezte igényének méltányossági alapon történő elbírálását, kérelmére azonban nem érkezett válasz. 
Az EPSZSZ 2011. február 23-án kelt végzésében 2011. március 21-i határnappal ismét felszólította a foglalkoztatót a hiányzó nyilvántartások pótlására, majd mivel ez szintén eredménytelennek bizonyult, 2011. április 19-én a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kelet-budapesti Adóigazgatóságától kérte a foglalkoztató által bevallott pénzbeli egészségbiztosítási járulékalapot képező jövedelmek havi bontásban való közlését. A 2011. május 13-án beérkezett válasz szerint a munkáltató a 2010. január 1. és 2010. december 31. közötti időszakban a panaszos tekintetében semmilyen bevallást nem nyújtott be. Az EPSZSZ – adatszolgáltatási kötelezettségeinek sorozatos megszegése, a határidős feladatok teljesítésének többszöri felszólítás ellenére történt megtagadása miatt – 2011. június 29-én kelt végzésével 50.000 Ft mulasztási bírsággal sújtotta a foglalkoztatót, amit az OEP mint másodfokú hatóság 2011. szeptember 16-án kelt végzéséve helybenhagyott. A foglalkoztató a jogerős végzést sem vette át, így azt – a két sikertelen kézbesítést követően – az EPSZSZ kézbesítettnek tekintette.
A hatóság 2011. december 5-én végzésben közölte a panaszossal, hogy nem állapítható meg, milyen összegű bért kapott a foglalkoztatójánál, és az előzmények figyelembevételével egyéb adatszolgáltatásra sem lát esélyt. Erre figyelemmel kérte az összes, biztosítási jogviszonnyal, bérfizetéssel kapcsolatos dokumentum megküldését. A panaszos a kért iratanyagot 2012. január 16-án, illetve március 29-én küldte meg a hatóság részére. Tekintettel arra, hogy a foglalkoztató végelszámolója – közlése szerint – semmilyen iratanyaggal nem rendelkezett, az EPSZSZ végzésben belföldi jogsegély iránti kérelemmel fordult 2012. január 31-én a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Kelet-budapesti Adóigazgatóságához, és kérte a járulékalapot képező jövedelem megállapítását. Az adóhatóság válaszáig az EPSZSZ 2012. április 13-án a keresőképtelenség 2010. április 27-től 2010. október 31-ig terjedő időszakára bruttó 279.615 Ft táppénz, valamint az irányadó időszakokra összesen bruttó 338.300 Ft terhességi-gyermekágyi segélyt és bruttó 428.915 Ft gyermekgondozási díjat utalt a panaszos részére.

A vizsgálat megállapításai
A vizsgálat eredményes befejezése érdekében az ügyben tájékoztatást kértem az EPSZSZ-től, az OEP-től és az Emberi Erőforrások Minisztériumától.
1. A panaszos 2011. január 24-én beadvánnyal fordult a szakigazgatási szervhez és kérelmezte igényének méltányossági alapon történő elbírálását ellátatlansága miatt, kérelmére azonban nem érkezett válasz.
Az Ebtv. 50. § (1) bekezdése szerint az egészségbiztosítási szerv – az E. Alap éves költségvetésében meghatározott keretek között – méltányosságból terhességi-gyermekágyi segélyt, gyermekgondozási díjat és táppénzt akkor állapíthat meg a biztosított részére, ha a biztosított az ahhoz szükséges biztosítási idővel nem rendelkezik.
A Vhr. 31/D § (2) bekezdése arról rendelkezik, hogy táppénz méltányosságból történő engedélyezésére irányuló kérelem az igényjogosultság megszűnését, illetve az arról történő tudomásszerzést követő 15 napon belül nyújtható be. A (7) bekezdés alapján a táppénzt méltányosságból legkorábban az igényjogosultság megszűnését követő naptól lehet megállapítani.
Mivel az ügyben nem született jogerős elutasító határozat, a fenti jogszabályok alapján a szakigazgatási szervnek méltányossági táppénz megállapítására nem volt lehetősége, az erről való tájékoztatást azonban az EPSZSZ elmulasztotta megadni a panaszos részére. Az OEP főigazgatója felhívta az illetékes vezető figyelmét a tájékoztatási kötelezettség betartására.
Megállapítom, hogy a panaszos tájékoztatásának elmulasztása a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggésben visszásságot okozott.

2. A Vhr. 37. § (1) bekezdése szerint, ha a foglalkoztatónál társadalombiztosítási kifizetőhely nincs, a foglalkoztató a terhességi-gyermekágyi segélyre, a gyedre, a táppénzre, a baleseti táppénzre vonatkozó kérelem elbírálásához „Foglalkoztatói igazolás”-t állít ki, és azt a biztosított által benyújtott igazolásokkal együtt – gyermekgondozási díj iránti kérelem esetén ezzel a kérelemmel – öt napon belül (a panasz keletkezésekor: 3 munkanapon belül) a (2a) bekezdésben foglaltaknak megfelelően a székhelye (telephelye) szerint illetékes egészségbiztosítási pénztári szakigazgatási szervnek megküldi. A foglalkoztató a kérelem, illetve igazolások átvételét, beérkezését hitelt érdemlő módon köteles igazolni.
A társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény (Tbj.) 46. § (1) bekezdése szerint a foglalkoztató a tevékenységében személyesen közreműködő biztosított személyek adatait oly módon köteles nyilvántartásba venni és erről a magánszemélynek igazolást adni, hogy abból a törvényben előírt adatok a munkavégzés (tevékenység) megkezdésétől megállapíthatók legyenek. A nyilvántartásba vétel elmulasztása miatt a foglalkoztatót az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (Art.) szerint megállapítható mulasztási bírság – a nyilvántartásba nem vett személyenként – terheli.
A (2) bekezdés szerint a foglalkoztató a biztosítottakról – az egyéni vállalkozó a biztosítással összefüggő adatairól – köteles a külön törvényben meghatározottak szerint olyan nyilvántartást vezetni, amely tartalmazza a biztosított nevét és személyi adatait, társadalombiztosítási azonosító jelét, a magán-nyugdíjpénztári tagságára vonatkozó adatot, a foglalkoztató adatait, a biztosítási időre és a szolgálati időre vonatkozó adatokat, a biztosítottól levont járulékok alapját és összegét. A Munka Törvénykönyve Az Mt. XVI. fejezete alapján foglalkoztatott munkavállalót a kölcsönbeadó köteles nyilvántartásba venni.
A 47. § (1) rögzíti, hogy a 46. § (2) bekezdése szerinti nyilvántartást a nyilvántartásra kötelezett havonta lezárja, archiválja és arról az Art. 31. §-ának (2) bekezdésében meghatározottak szerint az állami adóhatósághoz bevallást, a Tny. 97. §-a (2) bekezdésében előírtak esetén a nyugdíj-biztosítási igazgatási szervhez adatszolgáltatást teljesít.
Jelen ügyben a foglalkoztató a fenti jogszabályok által előírt kötelezettségeinek nem tett eleget, valamint az eljárás során sem tanúsított együttműködést a hatósággal.
Az ombudsmani intézmény működésének kezdete óta számos panasz érkezett a hivatalhoz azt sérelmezve, hogy a keresőképtelen állományba került, lebetegedett munkavállalók, vagy jellemzően a várandós, egy vagy több gyermeket nevelő édesanyák nem jutnak hozzá az őket megillető egészségbiztosítási pénzbeli ellátáshoz; hónapokig, akár évekig ellátatlanok maradnak jellemzően a munkáltatók mulasztása, hanyagsága miatt bekövetkező rendezetlen jogviszonyuk miatt. 
A fennálló, sokakat érintő súlyos, számos esetben a megélhetést veszélyeztető probléma miatt tájékoztatást kértem az OEP-től arra vonatkozóan, hogy létezik-e olyan eljárásrend, amely meghatározza, hogy a szakigazgatási szerveknek a különféle igazolások, adatok beszerzése során milyen határidőket kell követniük, mely szerveket kell megkeresniük. Állásfoglalását kértem abban a kérdésben is, hogy amennyiben a munkáltató mulasztása miatt válik az igénylő önhibáján kívül ellátatlanná, sor kerül-e vélelmezett összeg megállapítására.
Az OEP főigazgatója arról tájékoztatott, hogy a pénzbeli ellátások iránti igények elbírálását az OEP főigazgatójának az egészségbiztosítás pénzbeli ellátásai és a baleseti táppénz megállapításának és folyósításának ügyviteli rendjéről szóló 3/2011. számú utasításával kibocsátott „Eljárási utasítás”-a segíti. Az eljárási határidőkre a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) 33-33/A. §-ai irányadók. A szakigazgatási szerv ügyintézője köteles az igényelbírálási eljárás során a szerv rendelkezésére álló nyilvántartások adataival egyeztetni a Foglalkoztatói igazoláson közölt adatokat. Ha olyan eltérést tapasztal, amely az ellátásra való jogosultságot vagy az ellátás összegét érinti, adategyeztetési eljárást kell lefolytatni, mely során szükség esetén a foglalkoztatót hiánypótlásra vagy a hibás adatközlés javítására kell felszólítani. Ha a foglalkoztató nem tesz eleget adatközlési kötelezettségének, az illetékes adóigazgatóságot kell felkérni a rendezésre, és csak ezt követően lehet az igény elbírálásáról végleges döntést hozni.
A beérkezett panaszok és a tárgyi beadvány tanúsága szerint is az adategyeztetési eljárások sok esetben szélsőségesen hosszú időt vesznek igénybe, vagy eredménytelenek. A foglalkoztató számos esetben eltűnik, az eljárás során derül ki, hogy megszűnt, vagy felszámolták, a szakigazgatási szervek pedig hónapokig küldik az adatszolgáltatásról szóló kötelező végzéseket a foglalkoztatónak, helyszíni ellenőrzést folytatnak le, bírságot szabnak ki, sokszor eredménytelenül. Jelen ügyben a járulékalapot képező jövedelem megállapítása iránt a NAV illetékes adóigazgatóságának megkeresésére közel két évvel az igénybejelentés napja (a foglalkozatónál történő kérelem benyújtásának napja) után került sor, ez alatt az igénylőnek két kiskorú gyermekével minimális összegből (családi pótlék, GYES) kellett megélnie. 
Az említett „Eljárási utasítás” szerint az adóhatóság megkeresése után, annak válaszáig a pénzbeli ellátást – amennyiben a jogosultság megállapítható a rendelkezésre álló okmányok, stb. alapján – a rendelkezésre álló adatok alapján lehet elbírálni (előleg). Az adóhatóság válaszát követően a folyósított ellátást felül kell vizsgálni, illetve az igényt a választól függően rendezni kell.
A kapott tájékoztatás szerint az „Eljárási utasítás” fenti rendelkezésének betartása azonban következetlen volt a gyakorlatban: egyes szakigazgatási szervek ennek megfelelően jártak el, mások nem, vagy nem minden esetben követték az utasítást. Sem a jogszabály, sem pedig az „Eljárási utasítás” nem rögzítette, hogy a kérelem elbírálása szempontjából jelentős lépésnek (ti. a járulékalapot képező jövedelem megállapítása miatt az illetékes adóigazgatóság megkeresése) milyen határidőn belül kell megtörténnie, hány alkalommal kell a hatóságnak az egyre nyilvánvalóbb módon mulasztó és nem együttműködő foglalkoztató adatközlésre való kötelezését megkísérelnie.
Mindebből következően megállapítottam, hogy a jelen tényállásban részletesen feltárt, kiszámíthatatlan gyakorlat, valamint az előleg intézményének hiánya a kiszolgáltatott helyzetbe került igénylők tekintetében a jogállamiságból levezethető jogbiztonság követelményével és a szociális biztonsághoz való joggal összefüggésben visszásságot okozott.
A vizsgálat során az OEP főigazgatója arról tájékoztatott, hogy a „Magyary Zoltán Közigazgatás-fejlesztési Program” keretébe az OEP az Emberi Erőforrások Minisztériumával együtt kezdeményező lépéseket tett annak érdekében, hogy az előleg megállapítására vonatkozóan az egészségbiztosítás pénzbeli ellátásainak jogi szabályozása pontos iránymutatást biztosítson. Megkeresésemre a minisztérium megerősítette, hogy 2012. július 1-jén hatályba lépett az Ebtv. 39/B §-ának (1) bekezdése, mely szerint „pénzbeli ellátásra való jogosultság esetén, amennyiben a pénzbeli ellátás összege az elbíráláshoz szükséges adatok hiánya miatt – a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 33. § (3) bekezdésének figyelmen kívül hagyásával – harminc napon belül nem határozható meg, a rendelkezésre álló adatok alapján az igénylő részére végzésben előleget kell megállapítani. A pénzbeli ellátás határozattal történő megállapításakor a pénzbeli ellátás összegébe a folyósított előleg összegét be kell számítani.
A Vhr. 37.§ (5) bekezdése szerint „az Ebtv. 39/B. §-a, 52/A. §-a és 55/A. §-a szerinti előleget a jogosultság kezdő napján érvényes minimálbér alapulvételével kell megállapítani, kivéve, ha a rendelkezésre álló adatok alapján a jövedelem összege a minimálbér összegét nem éri el, ebben az esetben a rendelkezésre álló adatok alapján kell az előleget megállapítani”.
Az újonnan megállapított rendelkezést (Ebtv. 39/B. §) a 2012. június 30-át követően benyújtott kérelmek tekintetében kell alkalmazni.
A fentiek értelmében tehát, amennyiben az igény teljes körű elbírálása hosszabb időt vesz igénybe, előleg folyósítására kerül sor, így a biztosított nem marad ellátatlan.

Intézkedéseim
Tekintettel arra, hogy a jelentésemben feltárt alapvető jogokkal összefüggő visszásság orvoslása és jövőbeni elkerülése érdekében a jogalkotó a szakmai szervezetekkel egyeztetve jogszabályi szinten az előleg intézményének beiktatásával rendezte a biztosítottak ellátásának zökkenőmentességét, ombudsmani intézkedést nem kezdeményezek.
A tájékoztatási kötelezettség elmulasztásával kapcsolatban azonban az Ajbt. 32. § (1) bekezdése értelmében felhívom Budapest Főváros Kormányhivatala Egészségbiztosítási Pénztári Szakigazgatási Szerve vezetőjének figyelmét, hogy a jövőben fordítson kiemelt figyelmet az igénylők tisztességes eljáráshoz való jogának maradéktalan érvényesülésére.

Budapest, 2012. október
Prof. Dr. Szabó Máté sk.